18 
Om den fysiska astronomins nyaste framsteg. 
(Meddeladt af L. LINDELÖF den 21 Januari 1867.) 
Allt sedan Galilei uppfann teleskopet, hafva astronomer- 
na sökt att med dess tillhjelp utforska himlakropparnes natur 
och fysiska beskaffenhet. Men om man undantager månen, 
hvars nära granskap gjort det möjligt att icke blott upptäcka 
ojemnheter på dess yta, utan tillochmed att mäta höjden af 
dess berg, äro de upplysningar, som i sådant afseende kunnat 
vinnas genom direkta observationer, högst obetydliga och o0- 
säkra. De inskränka sig hufvudsakligen till iakttagelser af 
några otydliga spår af vexlande årstider på de oss närmaste 
planeterna samt af solfläckarne, på hvilkas form och förän- 
dringar man grundat en högst komplicerad hypotes om s0- 
lens konstitution. Enligt denna hypotes vore solen en mörk 
kropp, närmast omgifven af en dunkel och utanför denna af 
en lysande atmosfer, eller såkallad fotosfer. Om  fixstjernor- 
nas natur har man saknat all positiv kunskap och endast va- 
rit hänvisad till mer eller mindre sannolika gissningar. 
Med uppfinningen af spektral-analysen öppnar sig ett 
nytt fält för den vetenskapliga forskningen äfven inom detta 
område. Det är om denna uppfinning samt om de för astro- 
nomin vigtiga resultater, hvartill densamma redan ledt, som 
jag utbeder mig att vid detta tillfälle få meddela några noti- 
ser, hemtade ur utländska tidskrifter. 
Redan år 1802 hade Wollaston observerat några af de 
mörka linierna i solspektrum, hvilka 13 år sednare närmare 
undersöktes och till sitt inbördes läge bestämdes af Fraunho- 
fer. Att dessa mörka linier eller afbrott i det färgband, hvar- 
af solspektrum består, har sin grund i någon absorption af 
ljus vare sig på solen eller i vår atmosfer, var en naturlig 
förmodan, som erhöll ett vigtigt stöd genom ett af Brewster 
år 1832 anstäldt experiment. Han lät ljusstrålen genomgå 
den färgade ånga, som utvecklar sig från salpetersyra, och 
