30 
samteligen blott svagt gult pigmenterade. Enligt hvad man 
kan sluta till af spritpreparat hafva ormarne äfvenledes blott 
tappar, men om dessa innehålla pigment eller ej måste afgö- 
ras genom undersökning af färska preparat, emedan pigment- 
kulorne förlora sin färg i sprit. 
Om amfibierne veta vi att stor öfverensstämmelse herr- 
skar mellan retina-elementerne hos grodor, paddor och sala- 
mandrar. Mellan talrika kolossala stafvar stå enskilda små 
tappar, med en blekgul eller färglös kula. Hos alla förefin- 
nas staf- och tapp-korn, staf- och tapp-fibrer, men en skarp 
skillnad mellan dessa elementer kan ej genomföras, såsom hos 
däggdjur och fiskar. Den skillnad i tjocklek som så constant 
observeras hos sistnämnde begge djurslag, upphör hos amfi- 
bier, reptilier och foglar, d. v. s. hos de djur, der tapparne 
nästan uteslutande innehålla färgade pigmentkulor, genom hvil- 
kas inflytande tapparnes yttre delar blott erhålla mer eller 
mindre monochromatiskt ljus. 
De från stafvarne och tapparne utgående fina trådarne 
visa alla de egenskaper som i allmänhet tillkomma märglösa 
nerffibrer, sådana som t. ex. de i retinas opticuslager före- 
kommande. Ehuru ännu alldeles intet är kändt om dessa 
trådars förlopp inom de inre retinalagren, är det likväl sä- 
kert att de ej vidare återförenas till tjockare fibrer. Hos de 
djur der skillnaden mellan staf- och tappfibrer försvinner, kan 
ett sönderfallande i finare trådar observeras äfven hos de från 
stafvarne utgående fibrerne. Detta synes äfven vara förhål- 
landet hos fiskarne, hvaremot det är föga sannolikt att de 
enormt fina staffibrerne hos menniskan och däggdjuren ytter- 
ligare skulle dela sig i ännu finare. 
Hos en del däggdjur äro stafvarnes (ej tapparnes) korn 
försedda med tvärstreck, enligt hvad HEnLE redan 1864 visa- 
de. Deremot har SCHULTzZE, lika litet som BRAUN, HENLE och 
andra, kunnat konstatera tillvaron af den af RITTER inom staf- 
kroppen beskrifna axcylindern, och är väl derföre denna s. 
k. Ritterska tråd mer än problematisk. 
Särskild uppmärksamhet förtjena ännu de pigmentceller, 
som vanligen räknas till ehorioidea, men hvilka såväl genom 
