43 
punkt, åt hvilken jordens rörelse är rigtad, i nedra kulmina- 
tionen omkring kl. 6 e. m., men deremot i öfra kulminatio- 
nen kl. 6 f. m., d. v. s. den intager då för hvarje ort på jor- 
den sitt högsta läge öfver horizonten, Supponera vi nu en 
meteorsvärm, begåfvad med en viss hastighet, som passeras 
af jorden, så inser man lätt, att meteorerna måste synas tä- 
tast i den rigtningen, som jorden beskrifver, och således må- 
ste deras antal uppnå ett maximum inemot kl. 6 f. m. eller 
vid kulminationstiden för jordbanans tangentialpunkt. SCHIA- 
PARELLI anställer nu några beräkningar med tillhjelp af de af 
CoULVIER-GRAVIER funna medelvärden och kommer till den 
slutsats, att stjernfallens medelhastighet är omkring 1.447 gån- 
ger större än jordens. Denna hastighet motsvarar i det när- 
maste den så kallade paraboliska: en kropp, som beskrifver 
en parabolisk bana kring solen, rör sig nemligen med 1.414 
gånger större hastighet än jordens, då han befinner sig på 
samma afstånd från solen som jorden, såsom fallet är vid en 
passage af jorden genom en meteorsvärm. Den sålunda fun- 
na paraboliska hastigheten utgör hufvudresultatet för SCHIAPA- 
RELLIS första bref. 
Vi antaga numera såsom utgångspunkt för vidare spe- 
kulationer följande satser: meteorerna röra sig kring solen i 
mer eller mindre glesa svärmar, strömmar eller, om man så 
vill, ringar: då de mötas af jorden, synas de som stjernfall, 
som i allmänhet gå ut ifrån vissa divergenspunkter. Dessa 
punkter äro oregelbundet fördelade öfver hela himmeln och 
således hafva äfven meteorsvärmarnas banor de mest olika 
lägen i anseende till jordbanan. Meteorernas hastighet mot- 
svarar i allmänhet den paraboliska. Huru skola dessa om- 
ständigheter kunna förklaras? 
Betrakta vi planetsystemets konstruktion, så fästa vi oss 
genast vid vissa allmänna grunddrag: alla planeter röra sig 
från vest till ost, banorna hafva en obetydlig lutning mot 
ekliptikan och äro dessutom i det närmaste cirkelformiga, axel- 
rullningen pågår i samma ofvannämnda rigtning. Tillochmed 
satelliternas banor med undantag af Uranus-systemet visa sam- 
ma drag. Detta så att säga uniforma och i högsta grad sta- 
