92 



etymologiska ursprung och ställning, är detta långt mera fal- 

 let på vårt område. Det är denna känsla, och den allena, 

 som kan t. ex. uppfatta skilnaden mellan kohisee^ hohisee, 

 tohisee och sohisee; mellan suhisee^ sohisee^ sähisee och si- 

 ll isee; mellan purskaa^ pärskää och pirskaa; mellan kälke 

 och kilke, hilke och helke, kälke och kalske. Om ock dessa 

 och dylika rent onomatopoetiska ords betydelser, till följe 

 af de i dem ingående Ijudsammanställningarnes enkelhet och 

 så att säga musikaliska beskaffenhet, kunna af språkforska- 

 ren tillnärmningsvis beskrifvas och således äfven af icke-Fin- 

 nen i någon mån (ej helt och hållet) uppfattas, är detta alls 

 icke fallet med de talrika halfonomatopoetiska ord, som fö- 

 rekomma i vårt språk och i hvilka onomatopoesin hänförer 

 sig ej till hörseln utan till synsinnet eller känseln, såsom t. 

 ex. rehvana, kutvana, lötvänä; iwnkale, kutale, retale^ ret- 

 kale; huitukka^ haitukka; nuhjus, nahjiis, ruhjus, rahjus; 

 lotti, lontti, rontti; köiöstää, rötöstää, lötöstää, retustaa, re- 

 tostaa; löntätiu läntätä; vilkkaa, välkkää; puikkaa^ tuikkaa; 

 ruiskaa, tuiskaa, huiskaa. Ord af denna beskaffenhet un- 

 dandraga sig alla språkforskarens bemödanden att med af- 

 seende å rotstafvelsens betydelse ordna dem under generela 

 sj-npunkter, och de kunna förstås och njutas (ty en njutning 

 skänka de verkligen, rätt använda) endast förmedelst språk- 

 känslan hos den infödde Finnen. Endast denna känsla för- 

 mår rätt uppfatta poesin och onomatopoesin i sådana Kale- 

 vala- verser som (5. 230 — 236): 



Mene Pohjan tyttärihin, 

 Siell' on tyttäret somemmat, 

 Neiet kahta kaiinihimmat,. 

 Viittä, ku utta virkeämmät, 

 Ei Joukon jorottaria, 

 Lapin laTpsilönttäreitä, 



eller sådana som (25. 301 — 312): 



Paljo on tällä neitosella 

 Oman värttinän väkeä, 

 Oman kehrän kiertämätä, 



