110 



(emedan nötkreatur först i nyare tid blifvit införda i Ugrer- 

 nas land), utan handjur i allm. (af ren, hjort, hund o. s. v.). 



Vid n:o 344 finna vi med hilja stilla, sakta, stillsam, och 

 dess derivater sammanställdt bland andra äfven hillitsen styra, 

 hålla i styr, beherrska, hvilket ord likväl är af annat ur- 

 sprung än det förstnämnda. Ordet hillitsen är närmast de- 

 rivat af hilti hejd, återhåll, deraf språket företer flera deri- 

 vater, såsom: hillitöin^ hiltiä, hiltimätöin; men detta hilti 

 synes dock vara endast en variant af holti ell. holtti, som 

 har samma betj^delse och uppenbarligen är sv. folkspråkets 

 håll hejd, återhåll från verbroten halt. Ordet hilti och dess 

 dei*ivat hillitsen, hvilka ej återfinnas ens i Estniskan än min- 

 dre i något annat slägtspråk, äro således och uppfattas äfven 

 af språkkänslan såsom på Finskans område, genom förvex- 

 ling af a och i, uppkomne varianter a,{ halti (i haltija t. ex.) 

 och hallitsen, för hvilka uppenbarligen ligger till grund den 

 nämnda germauiska verhroten halt. — Verbet hilaan släpa, 

 hala, som äfven anföres här, sjnes verkligen vara af samma 

 rot som hilja, och förbiudes naturligt med detta ord genom 

 sin lappska gestalt liilggot, hilgodet skjuta ut en båt (af hr 

 D. ej anfördt), hvaraf synes, att de finska ordens ursprung- 

 liga gestalt varit hilka och hilkaan. Den andra betydelsen 

 för hilja: sen, sentida har hr D. glömt. Sammanställer man 

 ordets två nuvarande, skenbart så olika betydelser med hvar- 

 andra, kommer man till den rätta ursprungliga betydelsen 

 långsam, såsom en gemensam utgångspunkt för dessa båda, 

 och härmed öfvereusstämmer betydelsen af f. hilaan och la. 

 hilggot förträffligt. 



Några af mig under bokstafven h anmärkta ordlikhe- 

 ter mellan Finskan och Lappskan, hvilka jag ej kunnat finna 

 i hr D:s ordbok, må här få plats. De äro: f. halu lust la. 

 vuolo id. ; f. harva gles la. vuorje, vuorjes tunn (om skägg 

 o. d.): f. haukata bita la. liavkkadet 1. hauketet qvälja (t. 

 ex. om röken i tältet); f. henki lif, ande la. vuoih ande, f. 

 hieho, hehko qviga la. giiiggo, kuigo, hvilken gestalt tyder 

 derpå att ordet rätteligen är af skandinaviskt ursprung; f. 

 hieroa gnugga, gnida, blanda maten med kräkla, f. hierin 



