134 



åtrå, passion, lystiiad, bråiiad, drift; 3:o att af denna ur- 

 sprungliga betydelse den vidare af åtrå i allm., passion, li- 

 delse, lusta i religionsspråket utvecklat sig; och 4:o att himo 

 alls icke i folkspråket användes om den naturliga åtrån att 

 dricka, då man är törstig, h vilken åtrå heter ^'a«o, utan blott 

 om den, som är förenad med dryckenskapslasten, således i 

 en betydelse, som man lärt känna genom det asketiska och 

 litteraturspråket öfverhufvud. Antaget, att himo skulle hafva 

 den af hr D. supponerade betydelsen, skulle sima då ur- 

 sprungligen betyda dryck öfverhufvud, sedermera honings- 

 dr3'^ck, nijöd och slutligen boning. Men sä är ej heller fal- 

 let. Detta ord betyder ej något annat än flytande boning 

 och sedermera honingsdryck. Hvad åter siemi och siemyt 

 beträffar, äro de jemte siemaan^ siemaisen m. fl. nära be- 

 slägtade med mordv. siman dricka. Tilläggas bör, att boning 

 heter i Mordvinskan med = f. mete, mesi. De ifrågavarande 

 tre finska orden höra således till tre särskilda rötter och 

 hafva intet gemensamt med hvarandra. 



Under n:o 841 förekommer f. hempeä veklig, känslig, 

 fin, intagande, sammanställdt med f. Uymy småleende, små- 

 löje och estn. simane söt, vänlig. Sistnämnda ord är ett 

 adjektiv, alldeles regelbundet afledt ur det här just ifråga- 

 vordna sima boning, hvilket sistnämnda, ehuru ej upptaget i 

 estniska lexika, således finnes eller funnits äfven i detta Fin- 

 skans sjsterspråk. Med liymy har hvarken detta ord eller 

 derivater derur någonting gemensamt. Ej heller är det för 

 mig möjligt att ui)ptäcka något samband mellan hempeä och 

 hymy. Tillochmed misstänker jag detta sednare ords sjelfstäu- 

 diga existens eller åtminstone uppkomst. Af ordet finnes neml. 

 en annan gestalt rnyhy eller, med hårda vokaler, muhu, muho 

 och häraf muhuilen. muhoilen le, småle. Dessa, muhu. mu- 

 hoilen, torde vara de i folkspråket vanligen förekommande, 

 ehuru hymy fått företrädet i litteraturen. Endera af dessa 

 ordformer måste vara den ursprungliga, och den andra eu 

 genom konsonantomkastniug uppkommen sekundär form. Se 

 vi oss om i slägtspråken, så finna vi ingenstädes anförvandter 

 till hymy, men väl talrika sådana till den andra gestalten, 



