En jemföreise mellan finskan och latinet. 



Af 

 Jh\ Gustafsson. 



Såsom bekant uppställa språkforskare en bestämd skil- 

 nad mellan aggliitinerande språk, i hvilka ändelserna eller 

 rättare formelementen blott sammansättas, men icke fullstän- 

 digt sammansmälta med stammarne, och tlekterande språk, i 

 hvilka del senare förhållandet eger rum. Det förra inträf- 

 far t. ex. i formen tulet '\lii kommer''' af stammen Uile i 

 finskan, det senare är deremot fallet i formen willst ''Vlu vilP'' 

 af tyska stammen woLl. Huru mycket sanning eller tvärtom 

 oriktighet än må ligga i antagandet af en sådan skiluad, 

 är åtminstone det säkert, att densamma ej obetingadt kan 

 upi)stiillas som grund för indelandet af språken i grupper. 

 Då man, för att taga ett oss ganska uära stående exempel, 

 är frestad att karakterisera de finsk-ugriska språken som 

 agglutinerande, kan man icke förbise den omständigheten, att 

 finskan tydligen är ett tlekterande språk, något såsom ock 

 Steinthal ehuru med en viss tvekan anmärker (Charakteristik 

 der hauptsächlichsten Typen des Sprachbaues. Berlin 1860. 

 S. 322). Svårt är det i sanning att inse hvarför den linske 

 språkanden borde anses endast "fastlimma^'' t. ex. ändeisen 

 tä till stammen kykene i ordet kyetä^ då man i ett tlekte- 

 rande språk som t. ex. latinet har former sådana som ani- 

 mal jemte animce^ af hvilka det förra tydligen fyrstafvigt 

 slutar en hexameter hos Lucretius. 



Då saken så förhåller sig är det glädjande att se huru 

 forskare inom de ^''högre^'' stående tlekterande språkens om- 

 råde finna och erkänna det i detta afseende riktiga. Så har 

 den som skrifvit dessa rader hört den välbekante Leskien 



I 



