138 



liemtar Ahlqvist ett enligt vår åsigl, sain vi nedan skola 

 framställa, icke behöfligt stöd i den omständigheten att un- 

 gerska och andra beslägtade språks presensformer bildas ge- 

 nom en participialforms tilläggande till stammen framför 

 ändeisen; ''^jag för"'"' t. ex. heter på finska vie-n, jni ungerska 

 deremot vi-sz-ek, detta senare egentligen ''^förande jag.'''' Nu 

 antager Ahlqvist att äfven tinskans konjugation ursprungli- 

 gen varit en sammanställning af personaläudelserna med ''"'no- 

 men agentis^'', att tecknet för detta småningom bortfallit från 

 första och andra personen för att i dem framför allt bibe- 

 hålla personaläudelserna, men att deremot i tredje personen 

 tvärtom persontecknet bortlemnats och ändeisen för nomen 

 agentis qvarstått. 



Häremot gör Blomstedt egentligen blott en invändning 

 af betydenhet. Han anmärker, och det väl med rätta, att, om 

 pi, vi vore en dylik för konjugationen ursprungligen nöd- 

 vändig participialform, densamma borde halva sin plats emel- 

 lan stammen och modustillägget, så att man t. ex, i koncessi- 

 vus borde hafva formerna otta-va-ne icke otta-ne-vi. Men hans 

 egen förklaring anse vi ännu mycket mindre kunna godkännas. 

 Han anser nämligen att vi bör härledas från pronomen för tre- 

 dje personen singularis hän. Om man nu också kan följa med 

 hans bevisföring, ehuru den är något sväfvande, så länge 

 han för att visa, att vi kunnat uppkomma från hän eller, 

 om vi förstått honom rätt, båda från en tredje ursprungligare 

 form, jemför kilierä och kiverä^ Jdeno och vieno^ så förlorar 

 han sig på det otroligas område, när han påstår att formen 

 pi, hvilken naturligtvis ej väl kan härledas från iiän, upp- 

 kommit från den vekare formen vi. Att tVirhållandet är det 

 motsatta, tyckes dock vara naturligt och bevisas äfven af 

 sammanställningar sådana, som äänettä, ääneUl., ääneti med 

 pa, va, vi. 



Hvad åter angår den af Blomstedt gjorda sammanställ- 



i språket, såsom Ahlqvist utan tvifvel riktigt anmärker, ett tydligt 

 spår af participial betydelse, nämligen i ordet epä, som är bildadt af 

 nekningsordet e och pä och således egentligen betyder "icke varande", 

 t. ex. epätoivo "icke varande hopp", "hopplöshet", "förtviflan." 



