139 



ningen al' de enklitiska orden hcw, liäu och ^ja, pä., hvilka 

 liafva en försäkrande, förstärkande betydekse ocli fogas äf- 

 ven till fOrsta och andra personens verbalformer, så är den- 

 samma väl icke betydelselös, men kan åtminstone i afseende 

 å j9a, ^jä lika \'äl användas för att bevisa den partieipiala 

 betydelsen af denna form och pi.^ vi. Säger man t, ex, otan-pa 

 ''jag tager dock", ''"jag tager ju'', så måste Blomstedt deri tinna 

 en '"muistamaltomauden hairaus" af språkanden, då det egent- 

 ligen vore ""jag tager han". Deremot kan man mycket väl för- 

 stå otan-p)a "jag tager varande" d. v. s. "jag tager och del är 

 verkligen så" eller "jag tager och är verkligen den tagande." 



När slutligen Blomstedt såsom till ett slags förmedling 

 antager att både personaländelserna vi, pi, vat, vät och parti- 

 cipialändelserna va, vä^ p)a, pä, vat, vät härledes från jjro- 

 uomen för tredje personen, så qvarstår omöjligheten af sjelfva 

 utvecklingsgången och densamma göres ej antagligare ge- 

 nom jemförelsen med latinets aniant "de älska" och amanf. 

 stam till participiet "älskande". Denna jemförelse visar blott 

 att verbets participium och tredje person kunna bildas på 

 ett liknande sätt, men att den latinska formen ni (ursprung- 

 ligen väl an-ta "han" -"han" d. ä. "de") är en pronomiual- 

 suffix bevisar alls icke att vi och pi äro beslägtade med hän. 



Men vi hafva i latinet andra former, som kunna ådaga- 

 lägga att språket som persontecken kan använda en partici- 

 pialsuffix. utan att denna egentligen är nödvändig för hela 

 konjugationen. Det är de bland latinets öfriga personalän- 

 delser afstickande formerna mini och mino. hvilka förekom- 

 ma, den föregående som tecken för andra personen pluralis 

 i passivum (ama-mini indicativus och imperativus, ame-mini., 

 amaha-mini, amare-mini, amahi-mini) . den senare som tec- 

 ken för andra och tredje ]}ersonen singularis i gamla former 

 af prsesens imperativ! passivi (frni-7ninoj. Dessa former an- 

 tagas temligen allmänt vara bildade genom participialsuffixen 

 mino., ursprugligen mana., i grekiskan [nvo. Denna i san- 

 skrit och grekiskan så allmänna suffix förekommer för öfrigt 

 i latinet blott i enstaka fall såsom i ordet alnmints ursprung- 

 ligen alo-meno-s, "den som näres", "fosterbarn". Sålunda 



