227 



Vjatka dialekten förekomma blott enstaka fall af denna fö- 

 reteelse, t. ex, 7mi7't = menniska, men iid-mort = Votjak, 

 my-dor = miidor. I Kazanska dialekten är den deremot myc- 

 ket allmän. Sålunda förvandlas ofta u till y (dialektvis = ö), 

 t. ex, puz = ägg, kurek-pvz (pöz) = hönsägg, ^u träd, kispy 

 (kispö) = björk, stjrjyy (sirpö), alm; u till o, murt, menniska, 

 ud-morf = Yotisik; o till y (ö), t. ex. sor, midt, lym-syr 

 (sör), middag. 



I formläran förekomma några från Vjatka dialekten af- 

 vikande ändelser. Ablativi ändeisen är lis' = Vj. les'. Ån- 

 delsen för elativus är, dä possessiv suffix följer, isk, i stäl- 

 let för de ostliga dialekternas /s7, t. ex. myneskym = Vj. 

 mynestym, af mig. Både i Kazanska och Vjatka dialekterna 

 förekommer kasusändelsen is'en. Wiedemann anser en i 

 denna ändelse vara en paragogisk stafvelse och ändeisen is'en 

 till sin betydelse identisk med elativändelsen is'. Enligt 

 min erfarenhet är dock betydelsen hos dessa ändelser icke 

 densamme. Ändeisen is'en uttrycker icke såsom elativen is' 

 en rörelse inifrån. Den betecknar rörelsens allmänna rikt- 

 ning och motsvarar till sin betydelse finska adverbet päin^ 

 t, ex, karis'' = ur staden, karis'en = kaupungista päin. An- 

 tagligen är denna ändelse sammansatt af elativändelsen is" 

 och instrumentalis ändeisen en. 



Den hos pronomina och i possessiv suffixerna förekom- 

 mande accusativändelsen e (hos Wiedemann = ä) nyttjas äf- 

 ven af ordet murt menniska, acc. murte. I hedniska böner 

 förekommer samma accusativändelse i uttrycket htre (acc. af 

 bur = god) meVÅo= jag hemtar godt, d. ä. offrar, 



I vissa adverbiala uttryck förekommer ändeisen n, dels 

 ensam, t. ex. (d)jyrin = hufvudstupa, dels i förbindelse med 

 härledningsändelsen la, t. ex. ullan = nedåt (af ul = finskans 

 ala. la och n), vallan = uppåt. Denna kasusändelse n be- 

 tecknar rörelse till och torde derföre böra sammanställas med 

 den i många finsk- ugriska språk förekommande /a^/«;ändel- 

 sen ne (finskan : minne, sinne, ung, nek), 



I konjugationen förekomma liksom äfven inom Vjatka 

 dialekten en njängd egendomligheter, i hvilka verbets ur- 



