Om syu-piirpiirn ocli optografin. 



Af F. J. von Beck er. 



För en tid af år sedan lästes äfven i våra tidningar 

 berättelser om huru man på mördade personers ögonbotten 

 kunde återfinna bilden af mördaren, eller i allmänhet det 

 föremål hvarpå det döende ögats sista blick varit rigtad. 

 Dessa historier betraktades då, och detta med rätta, blott 

 såsom bilder af en liflig fantasi å la Jules Verne. Man visste 

 den tiden blott, att såsom Des Cartes redan 1637 hade vi- 

 sat, föremålen afbildade sig på det seende ögats näthinna i 

 förminskad spegelbild, men såväl om någon inverkan af 

 nämnde bild på näthinnan, som om något sätt att fixera 

 densamma derstädes, har man ända till allra sednaste måna- 

 der saknat all kännedom. Numera är förhållandet annor- 

 lunda, och utbeder jag mig med anledning häraf, att få lemna 

 ett kort meddelande öfver de sednaste intressanta upptäck- 

 terna inom ögats fysiologi. 



Under titeln ^''Zur Anatomie und Physiologie der Re- 

 tina**' publicerade F. Boll sednaste November månad i Berl. 

 acad. Monatsbericht en af honom gjord iakttagelse att nät- 

 hinnan icke, såsom man hittills trott, i lefvande tillstånd är 

 färglös, utan mörkt purpurröd. Klipper man nemligen af 

 hufvudet på en i mörker förvarad groda, öppnar så hastigt 

 som möjligt det uttagna ögat, och afdrager med en fin pin- 

 cett från den mörkt pigmenterade åderhinnan näthinnan, så 

 synes denna sednare i första ögonblicket så intensivt röd, 

 att man tror sig hafva ett blodcoagulum i pincetten. Inom , 

 de första tio, högst tjugu, sekunderna (1 stadiet) bleknar fär- 

 gen mer och mer, tills den inom nämnde tidrymd är allde- 

 les försvunnen. Under de derpå följande 30 ä 60 sekun- 



