71 



hållandet a: b': c' =0,6326 : 0,9 : 1,02. Dessa axlar kiiuna be- 

 tecknas såsom molekulavaxlar såsom antj^dande molekylernas 

 eller atomernas alslund från centrum, och då molekularkraf- 

 terna i dessa riktningar kunna antagas förhålla sig omvändt 

 mot afstånden komma vi till de dynamiska axlarna genom 

 att taga de reciproka värdena för dessa molekulära axlar: 

 nämligen i : iV : ^/ = 1 ,58 : 1,1 1 : 0,98, hvaraf man således finner, 

 att den största attraktionskraften går i riktning af axeln a 

 den mindsta i axeln c, hvilket förklarar förhållandet mellan 

 spjelkbarheten och utbildningen. 



Om man i ofvanstående inom parenthes satta formler 

 låter bokstäfverna a, b, c beteckna nyssnämnda dynamiska 

 axelvärden, så kan man genom dessa dynamiska formler på 

 ett enkelt sätt härleda de resp. sammansatta formerna från 

 de enklare, i det att nämligen de förras normal er komma 

 att blifva resultanterna af de sednares. Sålunda erhåller man 

 be genom sammansättning af b och c samt ab af a -|- b, vi- 

 dare bgC af b 4" be, abaC af ab -|- be , abg = b -|- ab, agbg = 

 ab -{- abg, abc =ab -|- c (eller a -f- b -(- c), agbgC =abc -f- ab, 

 ae = a 4" c, abgC = abgC -\- b, ab4C2 = abgC -|- bgC. Såsom jag 

 redan tillförene visat på en pyritkristall från Pitkärauta (Öfv. 

 af Finlands geol. förhållanden II) hafva vi uti den mer eller 

 mindre tydliga oscillatoriska kombinationsstreckningen på de 

 resp. planerna ett kriterium uppå riktigheten af nämnda här- 

 ledningsmethod. Sålunda visar sig på de prismatiska pla- 

 nerna af ifrågavarande epidotkristall vid närmare granskning- 

 en streckning parallelt med deras kombiuationskauter, på 

 ab2C åter parallelt med kanterna ab :ab2C samt ab2C: be, hvil- 

 ket sålunda antyder en sammansättning i deras zon. 



Epidoten från Heponselkä är sålunda i afseende på sin 

 kristallografiska utbildning bestämdt skild från de i allmän- 

 het vida enklare epidotkristallerna från Stansvik och Sillböle 

 hos hvilka företrädesvis blott -|- p (abc), stundom äfven co p 

 (ab) förekomma såsom ändytor. Denna åtskilnad kan här 

 likasom hos titaniten (Mineral, medd. II, 13) tillskrifvas den 

 yttre omgifningeu, hvilkeu antagligtvis måste vid bildningen 

 af den kopparmalmen åtföljande epidoten från Heponselkä 



