106 



sin seger öfver titaaenie. Var det sålunda naturligt att Olym- 

 pias förnämsta helgedom skulle eguas honom, så var det 

 ämne, Paionios behandlade öfver templets hufvudingång, icke 

 mindre betecknande för ortens nationela betydelse. I tretton 

 fristående figurer framstälde han den tällingskamp mellan 

 Pelops och konung Oinomaos, som engång afgjorde om väl- 

 det i Elis. Får man tro sägnen, hade kapprännandet och 

 åkandet redan i heroernes tid vunnit ett sådant insteg, att 

 kungadömet ofta var uppsatt som täflingspris : så säges Endy- 

 mion, — ty äfven han är en af sagokonungarne i Elis, — 

 hafva gett riket åt den af sönerne, som segrat i kapplopp, 

 och så skall äfven Oinomaos, en af hans efterträdare, åt 

 hvilken det pythiska oraklet förkunnat att hans dotters, Hip- 

 podameias, bröllopsdag blefve hans egen dödsdag, förlitande 

 sig på sina oöfverträflliga hästar och sin körsven Myrtilos, 

 hafva satt sin dotters hand, sin tron och sitt lif på spel, i 

 det han utmanat hennes friare till täflan med fyrspann. Ba- 

 nan var icke kort, den gick från Zeus altare i Olympia till 

 Poseidons altare i Korinth. Konungen skall vanligen, i käns- 

 lan af sin öfverlägssenhet, låtit friaren bege sig å färd, me- 

 dan han ännu offrade åt gudarne, hvarefter han bestigit sin 

 vagn, upphunnit den oförvägne och genomborrat honom i 

 förbifarten, och så många säges han på detta sätt hafva bragt 

 om lifvet, att deras graf bildade öster om Olympia en hög 

 jordkulle, hvilken exegeterne eller vaktmästarne plägade visa 

 främlingen med redogörelse för alJas deras namn. Ändtligen 

 gjorde Pelops ett slut på denna manspillan, genom att an- 

 vända list; han bestack Myrtilos och hann till målet, hvar- 

 öfver den förbittrade konungen gaf sig döden och Pelops be- 

 steg hans tron och äktade Hippodameia. 



Vid behandlingen af ett sådant ämne kunde konstnären 

 svårligen tänka på att i det triangelformiga rum, på hvars 

 nedr.i kant bilderne skulle uppställas fristående, framställa 

 sjelfva täiiandel; han valde ögonblicket innan de tätlande 

 furstarne bestigit sina vagnar. Kompositionen i alla dessa 

 antika tempelgatlar var sig temmeligen lik : i midten, der 

 rummet var högst, stal des vanligen bilden af den yppersta 



I 



