108 



stilla eftersinnande, som vid denna period af den grekiska 

 konsten fick gälla också för de mera upprörda själstillstånden. 

 Äfven en knäböjd manlig gestalt, törhända en af Pelops 

 svenner, prisas för den energiska kroppshållningen, i det att 

 bålen röjer otvetydigt huru han med de framsträckta hän- 

 derna tyglar hästarne, beredd att i h varje ögonblick springa 

 upp ur sin ställning. Ett visst bryderi förorsakar torsen af 

 en knäböjande flicka, som på grund af frändskapen i arbetet 

 vill ha sin plats i verket, men icke namnes af Pausanias. 

 Hvad beträffar fyrspannen, af hvilka man nu kunnat teckna ut 

 alla konturer, har man funnit att Paionios utfört endast den 

 yttersta, närmast kanten stående hästen fritt, medan han fram- 

 stälde de inre i allt lägre och lägre relief. Bäst bibehållne 

 äro flodgudarne, af hvilka isynnerhet Kladaos, höjande sig 

 på båda armarne för att skåda torloppet, beskrifves som en 

 uerfFull och robust gestalt, i hvilken alla muskler spela under 

 den plötsliga vändningen på kroppen. 



Frågar man sig nu hvilken styl röjer sig i dessa frag- 

 ment och hvad de vitna om Paionios' förhållande till Phei- 

 dias, så har omdömet utfallit något olika, men deri synes 

 man ense att icke anse honom hafva tillhört den attiska sko- 

 lan. Att verken i alla de delar, som voro inåt vända eller 

 eljes osynliga för åskådaren, äro oformade eller blott vårds- 

 löst utförda, betyder härvid mindre, ty äfven Alkamenäs i 

 vestra gafvelfältet har arbetat på samma sätt, och detta ger 

 oss allenast en ny vink om att konstsinnet i Elis var mindre 

 granntyckt än i Athen, der t. ex. Parthenons gafvelbilder äro 

 fulländade i alla delar. Då äfven Pheidias der anbragt lig- 

 gande tlodgudar, kunde man vilja anse detta som ett bevis 

 att Paionios lärt sin konst hos denne, men han kan lika väl 

 som Pheidias hafva hemtat draget ur grekernes naiva åskåd- 

 ningssätt, enligt hvilket det var naturligt att låta de ui' sin 

 svala ro, genom heroernes strider uppväckta naturväsendena 

 ' vara med i framställningen. Öfverhufvud uppskattas hans 

 verk af de tyska forskarene, bland andre Helbig i romerska 

 Institutets journal, såsom märkbart underlägsna den attiska 

 skolans; Rayet i '"'Gazette des beaux arts*"^ l:er Février 1877 



