111 



vinningen gälde täflan med Alkamenäs' centaur- oeli lapither- 

 strid. I alla fall är nu Paionios, aom nyss var så okänd 

 att iifvea hans namn var ovisst. — tillföljd af en missupp- 

 fattning af WincUelmann kallades han en tid Mendai(js från 

 Paionien, — numera den konstnär från den stora perioden, 

 af hvars hand efterverlden eger de flesta verk och deribiand 

 det enda hittills funna, som är med egenhändig inskrift be- 

 styrkt. 



Medan det östra gafvelfältet fyldes hastigare i gräf- 

 ningens början, hafva fynden på senare tid varit rikare i 

 grafven framför det vestra. Af Alkamenäs' verk hafva dessa 

 sista månader ett stort antal fragment blifvit upphemtade dels 

 ur den barbariska muren, som äfven å denna sida går ut i 

 sydlig riktning, dels på planen framför templet, men då de 

 iiro mig bekanta endast genom de knappa rapporterne i Augsb. 

 iillg. Zeitung, kan jag icke ingå i någon närmare redogörelse. 

 Kändhos samtiden såsom danare af älskvärda gudinne-gestalter, 

 har Alkamenäs i detta gafvelverk haft sig förelagdt ett ämne, 

 hvars tumull uariska beskaffenhet synes bättre varit egnadt 

 för den drastiske Paionios. Vid lapitherkonungen Peirithoos 

 bröllopsfest, der centaurerne, de vilda hästmenniskorna från 

 bergsbygden, voro inbjudue, lär vinet hafva stigit dem i huf- 

 vudet och lockat dem till ett blodigt öfvervåld. Äfven The- 

 seus, Peirithoos vapenbroder, var enligt sägen närvarande, 

 och det är hans bild man tror. sig hafva återfunnit i yng- 

 liga-torsen. hvilken fans upprätt på planen framför denna fa- 

 sad. Hufvudet är något sänkt mellan de höjda armarne, 

 med hvilka den unge kämpen synes hafva fört ett tungt till- 

 hugg. Såsom Pausanias beskrifver verket, stod han till höger 

 om Peirithoos, hvilken var gruppens midtfigur. Ett under- 

 skönt ynglingahufvud. funnet i början af året, har ansetts 

 tillhöra denne. Öfver de fulla läpparne ser man ett drag af 

 missnöje och de höjda ögonbrynen uttrycka oro och bekym- 

 mer. Detta minspel förfaller väl matt, då man vet att i 

 gruppen närmast till venster om honom den fräcke eentau- 

 reu Eurytiou har omfamnat hans brud, Deidamia, för att 

 bortföra henne, men man bör betänka att den attiska kon- 



