112 



sten nyss hade framstält anletsdragen äfven vid de häftigaste 

 rörelser i uttryckslös stelhet och att ännu hos Pheidias den 

 störta sparsamhet är rådande. Denna gräfningshistoria ger 

 derpå ett kuriöst bevis. Medan Curtius firade julen i Druva, 

 bragtes i dagen framfor vestfronten ett välbibehållet qvinno- 

 hufvud af idealisk skönhet och så lidelselöst, att den berömde 

 arkelogen, såsom han skrifver i ett bref till sina vänner i 

 Berlin*), trodde sig böra antaga närvaron af någon gudinna, 

 som på det vanliga passiva sättet åskådar förloppet, ehuru 

 Pausanias derom intet förmäler. Men då derpå fragmentet af 

 Eurytiongruppen den 27 Febr kom i dagen, har det befunnits 

 att hufvudet tillhör ingen annan än Deidamia, som konstnären 

 framstält med detta lidelsefria själsuttrj-ck**) och dock i 

 den mest förtviflade situation, afvärjande frän sitt bröst med 

 sina båda händer hästmenniskans ena arm, och gripen om 

 lifvet af hans andra arm, i det att centauren knäbjöd vill 

 med ett djerft tag kasta henne på sin rygg. Liksom i Dei- 

 damias gestalt, så besannar sig ock i en annan qvinlig tors, 

 der den angripna med uttryck af skygg blygsamhet samman- 

 håller den från bröstet nedfallna chiton, att Alkamenäs vis- 

 serligen i stora drag förmådde framställa äfven upprörda 

 scener, men i synnerhet var lycklig i att återge ''''de jungfru- 

 liga behagen och allt det q vinliga,"''' såsom en gammal dik- 

 tare yttrar om honom***). För öfrigt sägas äfven dessa frag- 

 ment röja en vårdslösad behandling af de frånvända delarne 

 samt en stundom schematisk eller plump anordning af drägten, 

 och att således äfven de attiske konstnärerne, då de arbe- 

 tade i ett aflägset landskap, ansträngde sig mindre än inför 

 Athens lintbildade publik. 



Oafsedt den vinning konstsinnet har gjort i och med 

 dessa kostbara lemningar, är det, som vi sett, en ganska 



*) Publ. i Augsb. allg. Zeitung d 11 Jan. 1877, BeJlage. 

 **) Newton, British Museums bekanta konstarkelog, som äfven 

 på ort och ställe sett fyndet, säger nu visserligen i sin berättelse till 

 Times att anletet uttrycker "blygsel och förtrytelse i förening med 

 hopp om snar hjelp". 



***) Overbeck, Schriftqvellen der ant. kunst, 511. 



