131 



som vattnet mera eller mindre af samma malerier innehåller. 

 Vidare är luften ett hjelpmedel till vegetationen; då den näm- 

 ligen af vännen utvidgas, ö[)])nas och utvidgas äfven vext- 

 röreu och blifva sålunda skickliga till emottagande af rikare 

 underhåll. I förbigående må nämnas, att Palissy hade un- 

 gefär samma föreställning om vegetationsprocessen och att 

 man utom oljaktigt salt äfven ville linna svafvel såsom vä- 

 sendtlig beståndsdel i den fruktbara jorden, såsom alkemi- 

 sterna redan hade lärt. 



Sådana åsigter, som de nu framstälda, tycktes varit de 

 allinännast rådande under förra hälften af 18:de årh. I Sve- 

 rige finner man teorin antagen af den mycket aktade jord- 

 bruksskriftställaren Erik Salander, som i sina systematiska 

 nödhjelpstankar säger, att det som orsakar jordens fruktbar- 

 het är i sig sjelf ej annat än en subtilig och kraftig salpeter 

 med sale alcale tempererad och förenad och dessa begge 

 drifvande ting äro de, som formera sjelfva spiritum mundi, 

 medelst hvilka alla vegetabilier få lif och vext; hvarföre man 

 äfven gjort försök att göda sina åkrar med salpeter och salt, 

 hvilket dock blir kostsamt, utom det att proportionen emel- 

 lan salpeter och salt noga bör iakttagas. — Äfven profes- 

 soren Gustaf Harmens^ som 1758 höll föreläsningar i Lund 

 öfver Jordens fruktbarhet och grunden till åkerbruket, be- 

 svarar frågan i hufvudsak på samma vis: värme och luft 

 (eller eld och väder, så som de benämnas) äro enligt hans 

 åsigt de drifkrafter, som förorsaka all rörelse uti kropparnes 

 innersta lönnhåll, derigenom framkalla lifvet och verka till 

 vextlighetens befrämjande i en väl körd åker, hvars verk- 

 sammaste beståndsdel är salpetern. Fullkomligt riktigt heter 

 det, att vexterna äro foster af väder och luft och upptaga 

 den näring, vattnet i förmåga af sin upplösande kraft och 

 fluidité tillför dem. Vattnet är blott ett vehiculum, som för- 

 ser vexterna med sådana partiklar af den fossila jorden, som 

 till deras frodighet bidraga, och mera träffande kan man 

 knappt uttrycka det allmänna förloppet af vextens lifs verk- 

 samhet. Vattnet, heter det vidare, går sin kos, lemnande åt 

 den lelVaude kraften, som uti hvarje vext agerar likmätigt 



