132 



delarnas bildande och sammansättning, förmögenheten att in- 

 trycka hvar och en partikel på sitt behöriga ställe. 



Hunnen till denna ståndpunkt och stadd såsom det tyc- 

 kes på riktig väg, synes jordbrukskemin bort kunna hastigt 

 framskrida till målet och äfven utreda enskildheterna i de 

 riktigt uppfattade allmänna förhållandena vid vextprocessen, 

 isynnerhet hvad beträffar den del, de jordiska, mineraliska 

 eller de s. k. oorganiska beståndsdelarne hade sig vid denna 

 process anvisad. Men i stället för det väntade framsteget 

 inträffade ett baksteg. Läran om ^salpeterns betydelse för 

 vextlifvet och om vattnets verksamhet dervid såsom blott ett 

 transportmedel för de jordartade ämnena väckte stark oppo- 

 sition på många håll i Sverige, hufvudsakligen från tvenne, 

 det ena mycket betydelselöst, det andra så mycket vigtigare 

 och för vetenskapens utveckling afgörande. 



Vid den af Jonas Ahlströmer inrättade Schäferiskola 

 vid Höjetorp i Westergöthland och Skaraborgs län — ''"'den 

 vackraste ort, som Naturen gett åt Sveriges välde'"' — säges 

 det — var bland andra såsom lärare anstäld Carl Dahlman 

 Eskilson^ en mycket nitisk man och särdeles fruktsam för- 

 fattare i många grenar af hushållningen. Hans skrifter och 

 skrifsätt låta i honom visserligen förmoda en själafrände till 

 Haqvin Bager, men hans verksamhet är dock anmärknings- 

 värd, då han troligen är en bland de första, som i Sverige 

 anstälde försök på fältet för att utröna vissa förhållanden, 

 som för jordbrukaren kunde vara af vigt och värde att känna. 

 Väl klagar han, att foglar, höns och svin störande ingrepo i 

 hans experimenter, men hvad som undgick dessa fiender, 

 meddelar han utförligt och samvetsgrannt. En ifrig beun- 

 drare af de gamle klassikerna på jordbrukets område prisar 

 han framför andra Columella och Varro, han står med dem 

 på en mycket förtrolig fot, kallande dem för prinsar och he- 

 dersmän. Denne rationella jordbrukare fördömde nu i grund 

 salt och salpeter, såsom nyttiga för jordbruket, tvertom voro 

 de i hög grad skadliga. Det vore alltför tröttsamt att ge- 

 nomgå hans långtrådiga demonstrationer för att bevisa sin 

 sats. Hufvudsumman är, att ingen beståndsdel i jorden kan 



