133 



tillerkännas någon större näringskraft än en annan; att sal- 

 peter med vatten framkallar köld och verkar kylande och är 

 i alla hetsiga sjukdomar, såsom alla läkare veta, det förnäm- 

 sta botemedlet, hvarföre man om detsamma svåi-ligen kan 

 säga annat, än att det kyler bort säden, och hvad salt i all- 

 mänhet vidkommer, så visar bibliska historien — likasom 

 många af förf. citerade ställen i bibeln — att salt användes 

 till att ödelägga städer ocli land, men ej till att göra land 

 fruktbart. Allt hvad man pratat om salt och salpeter såsom 

 nyttiga för vexterna är ''''idel lögn", beroende på oriktiga för- 

 sök, såsom många andra landtmannaförsök, ''''hvarmed man 

 tagit sig i kladden.'''' 



Den andra och den väldigare motståndaren till de fram- 

 stälda åsigterna om orsaken till jordens fruktbarhet var den 

 frejdade metallurgie och farmacie professorn i Upsala Johan 

 Gottschalk Wallerms. Han hade kommit till den åsigt, att 

 vattnet icke verkade såsom vehikel att tillföra vexterna deras 

 jordiska beståndsdelar, utan att vattnet var vexternas enda 

 verkliga näringsmedel, i det detsamma under vegetationspro- 

 cessen förvandlades till jord. Denna lära utvecklade han först 

 i åtskilliga akademiska disputationer redan 1750 och de föl- 

 jande åren och grundade på densamma det första följdrik- 

 tigt genomförda system i jordbrukskemin, hvilket kom i stör- 

 sta anseende öfverallt i verlden. ' Men innan vi något när- 

 mare kunna skärskåda denna lära, äi- det nödigt att för tids- 

 följdens skuld först beröra några föregående jordbruksteorier 

 och skrifter. 



Den åsigt nämligen, att de genom vattnet vexterna till- 

 förda mineraliska ämnena vore att betraktas såsom vextnä- 

 ring, föranledde den föreställning, att de ensamt för sig voro 

 tillräckliga att underhålla vextlifvet och att jorden i sitt na- 

 turliga skick innehöll alla materiella vilkor för ständig frukt- 

 barhet. Det var den engelske trädgårdsmästaren Yethro Tull, 

 som genom sin 1733 utgifna skrift, Horschoing husbandry, blef 

 pphofsman till denna äfventyrliga lära: allt berodde på jord- 

 monens fina fördelning, således på dess tlitiga mekaniska be- 

 arbetning. Det är ur den s. k. finjordeu, som vexterna hemta 



