135 



belöningar för besvarande af vissa framstälda, till jordbruks- 

 vetenskapen hörande vigtigare frågor. En sådan prisfråga, 

 utgifveu af den kort förut stiftade vetenskapsakademin i Bor- 

 deaux, var den, för hvars besvarande D:r Killbel erhöll priset. 

 Frågan lydde: Rvad är rätta orsaken till j or dmonernas frukt' 

 barhet och svaret utkom 1745 äfven i svensk öfversättning. 

 Det bragte visserligen icke — från vår ståndpunkt sedt — 

 frågan mycket närmare sin lösning, men som det grundade 

 sig på en experimentel kemisk undersökning, ansågs det då 

 för tiden, som om ej fullt algörande, dock mycket upplysande. 

 Enligt Kulbels mening hemta vexterua sin näring från jorden, 

 förmedelst vattnet, som upplöser fina jordaktiga delar och 

 blandar sig så noga med dem, att jorden och vattnet tillika 

 kunna gå in genom rötternas gångar och rör. Ju mera en 

 jordmån innehåller af den fina och upplösliga delen, desto 

 fruktbarare är hon; den ofruktsamma innehåller litet eller 

 intet deraf, så framt hon icke med konstiga medel dertill för- 

 hulpen varder. För att bevisa detta utförde Kiilbel en jord- 

 analys på det viset, att han med kokhett vatten utlakade olika 

 jordarter, dervid alltid en större mängd löste sig, ju fruktba- 

 rare jorden var. Om lösningen, som, intorkad till extrakt, 

 benämndes magnia ungiänosum, säges blott, att den innehöll 

 1 del salt och 5 å 6 delar fin fetaktig jord; men den fet- 

 aktiga jorden är icke verkligen fet och oljaktig, utan inne- 

 håller blott ämnen till frambringande af fett och olja. Tallen 

 t. ex., som vexer på torr sand, innehåller dock olja och kåda, 

 h vilka ämnen endast genom luftens medverkan kunnat fram- 

 alstras; om det salt, som ingår i lösningen, säges, att det är 

 af olika beskaffenhet i olika jordmoner: det består af salpe- 

 ter, sal alcali, ett sal neutrum och vanligt koksalt. Saltet 

 verkar egentligen för att lätta upplösningen af den feta jor- 

 den och således medelbarligen till jordens fruktbarhet — lika- 

 som det är solens värme, som hjelper till att drifva upp saf- 

 ten i vexten och något hufvudämne derstädes genom sin ver- 

 kande kraft förer vexternas åtskilliga delar i tillbörlig ordning. 

 De för de ekonomiska vetenskaperna — såsom man då 

 kunde kalla naturalhistorie och kemi — vid Åbo Universite- 



