139 



slutsatser voro förhastade; men innan detta skedde, d, v. s. 

 ilnda till slutet af sista seklet, hade liiran om vattnets för- 

 vandling till jord talrika anhängare. Emot dessa kämpade 

 (iadd med mycken bestämdhet, i det han ansåg det vara ut- 

 redt, att allt vatten pk jordytan, ej ens regnvatten undanta- 

 get, innehåller jordartade ämnen upplösta, att vattnet är för 

 •vegetationen nyttig i samma mon, som det innehåller mer 

 eller mindre af dessa ämnen, hvilka genom destillation också 

 kunna fullständigt afskiljas, då vattnet skall befinnas otjen- 

 ligt till vcxters föda. 



Men om det nu icke är en mineralisk mylla, icke mi- 

 neraliska sal ter, ej bergfetma eller annat dylikt, som gör 

 fruktbarheten i jordmonerna, hvad Jir det då? Härtill sva- 

 rar Gadd: den jord, som uppkommit af förmultnade vexter 

 och djur, är det egentliga litselementet för nya vextgenera- 

 tioner. I denna jordmon känner sig vexten likasom hemma- 

 stadd och då värme och fuktighet tillkomma, finner hon der 

 alla vilkor för sin bergning och trefnad. Men denna trefnad 

 räcker dock ej länge. Myllan ser ut som förut, men har för- 

 loi'at sin fruktbarhet, sin närande förmåga! Det måste såle- 

 des finnas någonting annat än endast jord, som i den s. k. 

 matjorden utgör vextens föda. Hvad detta något var, det 

 var ett obekant x för den tidens jordbrukskemister; att detta 

 något just var jordens mineraliska beståndsdelar, ville man 

 icke tro, ty huru skulle mineralier kunna frambringa vexter! 

 Annat var det med de salter och jordartade ämnen, som den 

 vegetabiliska jorden innehöll; de hade redan antagit en med 

 vexten homogen natur, de hade varit inom vexterna förut 

 och kunde åter ingå i nya vexter. På dessa betraktelser om 

 den s. k. matjordens betj^delse för vextligheten och de oklara 

 begreppen om de mineraliska ämnenas verkningssätt dervid 

 grundade sig den jordbrukslära. som är känd under namnet 

 humusteorin; namnet uppkom visserligen senare och läran 

 utbildades äfven mera i en annan riktning. Men i alla fall 

 kan man våga det påstående, att Gadd var en af de förste, 

 som stälde sin lära om vextnäringen \)ii linmusteorins gvunå'^ 

 — och må det nämnas i förbigående, att han härutiunan t3^e- 



