140 



kes hafva rönt inflytande af ett arbete om orsakerna till jor- 

 dens fruktbarhet, som 1755 utgafs af Denffer^ en prestman i 

 Kurland, hvilken anses hafva varit den förste, som framhöll 

 matjorden såsom vexternas förnämsta och enda näringsmedel, 

 förutsatt att den innehöll salpeter och flygtigt svafvel. 



Så olika Gadds och Wallerii åsigter om orsakerna till 

 jordens fruktbarhet och dermed sammanhängande frågor än« 

 voro, så sammanföllo de dock i den punkt, att vexternas mi- 

 neralbeståndsdelar icke öfverensstämde med de motsvarande 

 föreningarna i mineralriket, hvarföre också dessa senare ej 

 kunde utgöra vextnäring. Enligt Gadd voro dessa minerali- 

 ska beståndsdelar dock färdigbildade dels i vattnet, dels i 

 den s. k. matjorden, hvaremot Wallerius förfäktade den radi- 

 kala satsen, att de uppkomma genom en process, hvarvid 

 vattnet förvandlas till jordartade ämnen. Detta var en skad- 

 lig irrlära, som hemmande inverkade på jordbrukskemins ut- 

 veckling, och det så mycket mera, som Wallerius' hithörande 

 läror öfverallt förvärfvade sig ett utomordentligt anseende; 

 hans ""'Jordbrukets kemiska grunder"'"' öfversattes till de flesta 

 europeiska språk och citerades såsom ett klassiskt arbete 

 inom jordbrukskemins område. Det var det första försöket 

 att fullständigt och systematiskt tillämpa kemins läror på 

 jordbruket; och då den uppstälda hufvudprincipen var myc- 

 ket enkel och lättfattlig, framställningen dessutom iklädd en 

 ganska behaglig form, låter den stora framgången nog för- 

 klara sig oaktadt arbetets stora brister. I allmänhet sakna- 

 des ännu de analytiska undersökningar, på hvilka ett försök, 

 sådant som det ifrågavarande, bort grunda sig; osäkra hypo- 

 teser måste derföre anlitas, men äfven der exakta undersök- 

 ningar föreligga, fästes ej synnerlig vigt vid dem. Wallerius 

 var i hög grad fast i sina engång fattade åsigter; han för- 

 svarade dem visserligen med skarpsinne, men äfven med en 

 tvärsäkerhet, som tycktes vara döf för alla skäl, hvarföre 

 också i hans skrifter så få spår anträffas af den tidens stora 

 kemiska upptäckter. Hans åsigt om vattnets förvandling till 

 jord kunde möjligen försvaras, då han 1751 först begynte för- 

 kunna den; men 1787, då han utgaf en ny upplaga af sin 



