142 



alla dessa jordarter, såsom de i jorden anträffas, böra betrak- 

 tas såsom salter, hvarvid dock beviset för kiseljordens salt- 

 natur blir något haltande; han uppställer svafvelsyran som 

 ett gemensamt reagens eller pröfningsmedel för alla jord- 

 arter: med kalkjord ger den gips, med magnesia bittersalt, 

 med lerjord uppkommer alun, kiseljorden blir utan inverkan, 

 allt reaktioner, som för de skilda jordarterna äro tillräckligt 

 kännetecknande; han visar vidare, huru dessa jordarter enklast 

 kunna från hvarandra afskiljas, om de förekomma blandade 

 med hvarandra, såsom fallet vanligen är. — Sedan frågar 

 han, hvilkeu betydelse hafva de för vegetationsprocessen, och 

 besvarar frågan f^ålunda, att vexterna ur jorden upptaga sina 

 mineraliska beståndsdelar och att de innehålla af dem jemt 

 så mycket, som med vattnet kunnat införas i deras kärl. I 

 sammanhang härmed visas fåfängligheten af alla försök, som 

 gå ut på att ådagalägga ej mindre vattnets förvandling till 

 jord, än de i vexterna förekommande jordarternas olikhet 

 med de motsvarande, som i jorden anträffas; d. v. s. den 

 vegetabiliska jorden är ej skild från den mineraliska. För 

 att bevisa detta analyserade han askan af sädesvexterna och 

 fann deri kiselsyra, lerjord, fosforsyrad kalk, hvarur han af- 

 skilde fosforn och magnesia, jemförde dem med jordarterna 

 i åkern och fann dem fullt identiska. Vexterna innehålla 

 således de fyra jordarter, som äfven ingå i all fruktbar jord. 

 Vid tillämpningen af dessa förhållanden på jordbruket 

 förordar Bergman först åkerns mekaniska bearbetning och 

 framhåller, huru olika jordmoner passa för olika vexter, huru 

 stort inflytande luft och vatten, värme och köld dervid ut- 

 öfva, och antager, att en åker, som årligen får en regnmängd 

 af 15 tums höjd, borde bestå af 2 delar kalkjord, 1 del ma- 

 gnesia, 4 d. lera och 3 d. kiseljord. Det bristande bör efter 

 denna grund tillföras jorden och hemtas dels ur mineralriket, 

 dels ur vext- och djurriket, hvars qvarlefvor, vare sig att de 

 erhållits genom förbränning såsom aska eller genom förmult- 

 ning, alltid innehålla sådana ämnen, som för vexterna äro 

 behagliga. Svartmylla, som är frambragt genom vext och 

 djurämnens förmultning, har förlorat större delen af sina sal- 



