143 



ter, men innehåller åkerjordarterna förenade med ett oljigt 

 llogiston, d, v. s. brännbart ämne, som är orsaken till den 

 mörka färgen och detonationen med salpeter. Skarpa salter 

 och s^^ror, äfven koksalt, ilro skadliga för vextligheten, om 

 de utgöra mera än ^/g^Q af åkerjorden, äfven alkaliska salter 

 utmatta jorden värre än bränd kalk. 



Bergman slutar sin beriimda afhandling med att yrka 

 på kemiska analysers anställande på olika åkerjordarter: jem- 

 för man sammansättningen af feta och magra, fruktbara och 

 ofruktbara jordmoner, så finner man lätt, huru man bör bringa 

 de utmagrade till n>' fruktbarhet — hvarvid man först bör 

 afhjelpa hufvudfelet, sedan bota de andra småningom och 

 ingalunda tVirsmå de fysikaliska förbättringsmedel, som af om- 

 ständigheterna kunna vara påkallade. Den kemiska analy- 

 sen, ehuru hittills föga använd och af jordbrukaren föga känd, 

 säger han, är dock högst nödvändig för att fullkomna och 

 utbilda åkerbruket, detta ädlaste och äldsta yrke, men som 

 alltsedan Columellas tider knappt kan sägas hafva gjort nå- 

 gra anmärkningsvärda framsteg, utan alltid blifvit sig lik, 

 "'''emedan konsten förlorat vetenskapen ur sigte.'''' 



Grenom Bergmans undersökning voro vexternas minera- 

 liska beståndsdelar inledda på god väg att komma till sin 

 fulla rätt igen. Hade man följt den fingervisning, som un- 

 dersökningen onekligen erbjöd, skulle man sannolikt icke be- 

 höft ett trefjerdedels sekel, innan deras betydelse för vege- 

 tationen blifvit fullständigt uppfattad ; men endast alltför mot- 

 sträfvigt ville man inse, att just de bland vexternas bestånds- 

 delar, som minst tycktes öfverensstämma med deras natur, 

 voro för deras lifsverksamhet de vigtigaste eller åtminstone 

 sådane, som företrädesvis borde vid kulturen tillföras dem. 

 Jordbrukskemin gick en annan väg: hon arbetade sig in i 

 den s. k, hnmnsteorins föreställningssätt, som hade sin 

 grund just i den motsatta uppfattningen, eller att lika frani- 

 bringar lika; endast den jord, som härstammar från förgångna 

 vext- och djurgenerationer, kan frambringa nya sådana. Denna 

 åsigt erhöll i* slutet af förra seklet ett vigtigt stöd i den min- 

 nesvärda upptäckt, att vexterna ega förmåga att i solljuset 



