144 



afskilja kolet ifrån kolsyran, och då humus, svartjorden eller 

 matjorden åter är rik på kol, hvilket i luften vid förmult- 

 ningen efterhand förvandlas till kolsyra, låg den föreställnin- 

 gen nära till hands, att kolet för vexterna vore det vigtigaste 

 näringsmedel. Det var Ii-ländaren Richard Kirvan som fram- 

 trädde med denna lära, också han i en prisskrift, som han 

 inlemnade till vetenskapsakademin i Dublin, och 1797 till 

 Svenskan öfversattes af professor Anders Johan Retzius i 

 Lund. De enda ämnen, säger Kirvan, som för vexterna och 

 den jordmon, hvari de vexa, äro gemensamma, äro vatten, 

 kolämne^ samt åtskilliga jord- och saltarter; dessa utgöra 

 således vexternas egentliga föda: men för att afgöra hvilken 

 af dessa beståndsdelar för vegetationen eger den högsta be- 

 tydelse, anställer han följande betraktelse: Vattnet ingår i 

 alla vexter; alla dagar upptaga de deraf, under den tid de 

 vexa, vidpass hälften af deras vigt; detta vatten bidrager till 

 deras underhåll endast då det tillför dem jord- och saltpar- 

 tiklar, men jord- och saltpartiklar utgöra en så liten del af 

 vexternas massa, att de ej uppgå till mera än ^/^ooo ^^ ^®^" 

 tens vigt; kolet deremot är en väsendtlig beståndsdel hos 

 vexterna: de hemta det ur den lefvande naturens alla qvar- 

 lefvor, det tillföres dem i form af kolsyra såväl ur luften 

 som ur jorden och utgör sålunda deras vigtigaste närings 

 medel. De saltartade ämnena tjena vexterna, likasom dju- 

 ren, mera till krydda än till föda; gips och fosforsyrad kalk 

 tyckas dock vara verkliga näringsmedel, men de s. k. lut- 

 salterua frambringas sannolikt under sjelfva vegetationspro- 

 cessen. De jordartade ämnena, isynnerhet kalk, äro näst 

 kolet de vigtigaste näringsmedlen; de upptagas ur jorden, 

 som derigenom utmattas och fordrar ersättning för den för- 

 lust hon sålunda genom skördarna lidit. 



Jordbrukets berömde reformator i Tyskland Albert tK 

 Thaer var en humusteorins anhängare af renaste vatten: för 

 honom är det alldeles klart, att något verksammare medel 

 till vegetationens befrämjande ej kan finnas, än denna pro- 

 dukt af det upplösta lifvet, den förmultnade massa, som vis- 

 serligen icke har lif, men i sig innesluter material och nä- 



