146 



Berzeliiis är visserligen böjd att antaga, det vexterna 

 äfven skulle ega förmåga att af luft och vatten bilda sina 

 förbrännliga beståndsdelar; men han anför landtbrukarens er- 

 farenhet såsom talande emot en sådan slutsats och anser der- 

 före humus eller matjorden vara för vexten en nödvändig 

 föda; den nya vegetationen behöfver den framfarnes öfver- 

 lefvor för att i en oafbruten omvexling bekläda jordens yta 

 med organiserade lefvande varelser; men i motsats till hvad 

 Killbel, Davy och många andra lärt, ansåg Berzelius icke 

 matjordens i vatten lösliga, utan dess olösliga del vara det 

 förrådsrum, derifrån vexterna hufvudsakligen hemta sin nä- 

 ring — en åsigt, som med hänvisning till de s. k. ahsorp- 

 tionsfenomenen, hvilkii i vår tid tillagts så stor betydelse vid 

 vextnäringen, man kunde betrakta som en snillrik framtids- 

 tanke. 



Efter 1830 utvecklade sig humusteorin i en annan rikt- 

 ning, hvilken ledde till en förändrad åsigt om vextnäringen och 

 till frågans fullständiga utredning. Redan Torbern Bergman 

 hade framhållit det nära och nödvilndiga samband, som eger 

 rum emellan vexternas mineraliska beståndsdelar och den frukt- 

 bara åkerns jordarter; Humphry Davy hade betraktat dessa 

 såsom en del af den verkliga vextnäringen och jemfört dem 

 med benmassan i djurkroppen och de Saussure, den store 

 vextfysiologen, hade af flere försök dragit den riktiga slut- 

 sals, att de mineraliska ämnen, som askan af en vext inne- 

 håller, utgjort vextens egentliga födoämnen och Sprengel 

 ställde denna lära 1837 i fullkomligt klart ljus — i det han 

 äfven framhöll, huruledes vissa vexter lemna en kraftigare 

 närande aska än andra och uttalade, att det onekligen skulle 

 lända vextens kultur till fördel, om hon i jorden anträffade 

 hvarje mineraliskt ämne, som ingår i henne och som för dess 

 konstitution är lika nödvändigt som kol, väte, syre och qväfve. 

 Mycket var sålunda undangjordt, när den stora refor- 

 men genom Liebig i jordbrukskemin inträffade. De nya san- 

 ningar, som han sjelf upptäckte på detta fält, äro ej många, 

 men hans stora förtjenst är att hafva tydligare än andra in- 

 sett och uttalat, hvad vigt och betydelse andras upptäckter 



