u 



tro det derför vara naturenligare att anse stambladen för gre- 

 nar, som äro utplattade, i knoppen nästan alltid inrullade och 

 med begränsad tillväxt i toppen, ungefär som blomställningen 

 hos Borraginew och Droseracece. Till bevisningen för denna 

 åsigt kan dessutom läggas en iakttagelse af ej ringa vigt, hvil- 

 ken vi gjorde under Februari 186G på en allmänt odlad bra- 

 ken, Acrostichum {Platycerium) alcicorne, denna högst egendom- 

 liga växt, som från ett mot jorden tätt nedtryckt, tjockt, svam- 

 pigt och af öppet parenchym bildadt bladlikt organ uppskju- 

 ter talrika i rad anordnade, grofva och hornlika stamblad 

 (fruktbärande och sterila grenar), hvarigenom växten ej ringa 

 erinrar om Streptocarpi, t. ex. Str. Saundersii Bot. Mag. tab. 

 5251. 



För att i vår ringa mån bidraga till lösningen af denna 

 intressanta och vigtiga fråga, ansågo vi lämpligast att under- 

 söka bräkenformer med mycket fasta och hårda stamblad, 

 hvarför vi först höllo oss till nyssnämnda epiphyt, hvars röt- 

 ter visa samma byggnad som andra epiphyter bland Aroidew 

 och Orchidece derigenom att de äro täckta af ett rothylle, 

 sammansatt af vackra nätceller. Valet var lyckligt som nu 

 skall visas. Ty redan vid det första tvärsnittet genom stam- 

 bladets skaft (jstifies) funno vi en bred, sammanhängande ring 

 af ljusare färg och fastare byggnad, hvilken, liksom hos Dra- 

 ccena, Dianella m. 11., afskiljde den ringformiga barken från 

 det inre stamparenchymet, deri de spridda kärlknipporna (rät- 

 tare cellsträngknippor, Leitzellenbundel: Caspary) ligga inströd- 

 da. I längdsnitt visade sig denna ring bestå af långsträckta, 

 med de smala spetsarne mellan h varandra inskjutna, således 

 bastlika celler. Högre upp, d. v. s. i den öfre bladlikt ut- 

 plattade delen, befanns denna ring (safring) vara upplöst i 

 lika inånga eller rättare sagdt dubbelt så många delar som 

 kärlknippornas antal. Ty i tvärsnitt af den bladlika öfver- 

 delen visade sig tydligt att hvarje knippa omfattades på begge 

 sidor, mellan sjelfva knippan och öfverhuden, af ett par half- 

 månformiga safst^^cken, skiljda från knippan genom flera mel- 

 lanliggande lager af i)arenchym. I det unga stambladet var 

 förhållandet enahanda, dessa salceller åtföljde öfverallt cell- 



