49 



Med afseeude å de förlioppuingar, som fästa sig fur när- 

 varande vid utsigteu att ur lavar och mossor erhålla bränviu, 

 till följe af den jemförelsevis större benägenhet som deras 

 cellväf har att förvandlas till drufsocker, ligger den anmärk- 

 ning nära till hands, att den olika lätthet, hvarmed cellväfven 

 ur olika vexter undergår denna metamorfos, sannolikt beror 

 på den inkrusterande materiens beskaffenhet och större eller 

 mindre myckenhet i vexten. Om denna ej finnes eller först 

 ailägsnas, förvandlas måhända cellulosan ur hvarje vext med 

 samma lätthet till dextrin och socker. 



För att qvantitativt bestämma mängden af cellulosa i 

 veden, öfvergjuter man 1 gr. vid ISO*^ torkade sågspån i en 

 tlaska fylld med en litre klorvatten och låter inverkan fortgå 

 36 timmar. Kloren upplöser vexttråden och vissa delar af 

 inkrusterande materien; cellulosan stannar olöst qvar, blandad 

 med en del af inkrusterande materien, som genom kloren blif- 

 vit förvandlad till en i kali fullt löslig syra; om man således 

 behandlar återstoden med kalilösning, tvättar den med syra, 

 och derefter med vatten samt torkar vid 130°, så har man 

 cellulosan fullkomligt ren. Veden innehåller deraf omkring 

 40 procent. 



Vedmassans sammansättning och särskildt ekvedens, 

 hvarmed försöken gjordes, skulle således kunna uttryckas på 

 följande vis: 



Vexttråd ... 20. 



Cellulosa. . . 40. 



Inkrusterande ( j 10 lösliga i vatten. 



Materierier. .' I^"'^ lösliga i alkali. 



yi5 förvandlade till syra af klorvatten. 



Denna metod, anmärkes slutligen, egnar sig icke blott 

 till analysering af ved, den passar äfven för alla analytiska 

 undersökningar, som man kan företaga med vexternas väfna- 

 der, och anses komma att medföra stort gagn för vexternas 

 fysiologi och anatomi. 



