51 



Finska Vetenskapssocieteten har i dag fyllt sitt trettionde 

 år. Då man besinnar, att arbetarne i Soeieteten icke kunnat 

 utgöras af andra än embetsmän, hvilka" endast då och då från 

 trägna embetsgöromål kunnat smyga sig till det rent veten- 

 skapliga arbetet; att dessa arbetare för sina mödor i Societe- 

 tens tjenst icke kunnat påräkna hvarken materiel lön eller 

 yttre utmärkelser; att Soeieteten under större delen af sin till- 

 varo äfven haft att kämpa med brist på medel för realiseran- 

 det af sina sträfvanden; och slutligen, att alla företag äro svå- 

 rast i sin början; då man besinnar allt detta, skall man kan- 

 ske vara benägen att ursäkta Soeieteten det hon icke kunnat 

 uträtta mera än livad som skett, och att förlåta henne, om 

 hon med tillfredsställelse blickar tillbaka på de nu tillrygga- 

 iagda tre decennierna. 



Erkännandet såväl från utlandet som af egna landsmän 

 har också begynnt allt rikligare komma Soeieteten till del, 

 sedan de misskännanden, som icke heller saknats inomlands, 

 börjat allt mer och mer försvinna genom den klarnade insig- 

 ten af Societetens kall och betydelse. Ett sådant samfund 

 som vårt har neml. icke till ändamål vetenskapernas popula- 

 riserande, hvarför andra anstalter antingen finnas eller böra 

 inrättas, utan vetenskapernas bearbetande. Societetens leda- 

 möter skola, en hvar i sin sak stående på höjden af tidens 

 vetande, bidraga till vetenskapens förkofran i allmänhet, i det 

 de draga, sitt strå för dess utveckling och framåtskridande. 

 Då Soeieteten i sin krets söker upptaga alla dem af landets 

 eminentare vetenskapliga förmågor, som visa håg och lust för 

 vetenskaplig produktion, sammanfaller Societetens verksamhet 

 sålunda i det närmaste med landets vetenskapliga produktion 

 öfverhufvud och representerar dess arbete för vetenskapen 

 gentemot utlandet. Men i allt vetandes natur ligger det, att 

 icke kunna förblifva hemligt. Sagan förtäljer, huru konung 

 Midas' slaf, som ensam visste hemligheten om sin herres lån- 

 ga öron, men icke vågade omtala densamma för någon död- 

 lig, gick ut på fältet, gräfde i marken en grop och lättade 

 sitt hjerta i det han in i denna utropade sin upptäckt. Hem- 

 ligheten förblef dock icke begrafven der, såsom han hade hop- 



