54 



Usus practieus af dessa betraktelser för Finska Veten- 

 skapssocieteten är lätt att finna. Då vi Finnar icke med va- 

 pen i hand kunna tilltvinga oss aktning af främmande folk, 

 böra vi göra det på kulturens och vetandets vädjoban genom 

 idrotter, som väl ej äro så hastiga och lysande som vapnens, 

 men hvilkas verkningar äro varaktigare. Vi skola, kämpan- 

 de med Pohjolas kalla makter, bryta bygd bland polens isar 

 och göra vårt land till ett sådant, att äfven en högre kultur 

 kan rota sig i dess jordmån; vi skola uppodla vårt af natu- 

 ren rikt begåfvade språk till ett skickligt uttrycksmedel for 

 menniskans högsta tankar och ädlaste känslor; och vi skola 

 på vetenskapernas fält inlåta oss i täflan med de andra euro- 

 peiska folken. Genom fortsatta idrotter och segrar på dessa 

 områden kunna vi förskaffa oss dessa folks aktning och bibe- 

 hålla oss deri. Finska Vetenskapssocieteten tillkommer det 

 förnämligast, att i sistnämnda afseende representera landet. 

 Men för att Societeten häri må något lyckas, kan den i sina 

 vetenskapliga meddelanden icke begagna sig af nationalsprå- 

 ket. Sådant vore att kring dem uppresa en kinesisk mur, 

 som skulle afhålla främlingen från hvarje inblickande i Socie- 

 tetens verksamhet, eller att bygga en damm, som skulle hin- 

 dra dess forskningars små tillilöden att söka sig väg till den 

 allmänna europeiska vetenskaplighetens bäcken. Men begag- 

 nandet af landets andra språk Svenskan såsom meddelelse- 

 medel för Societetens vetenskapliga afhandlingar medför, såsom 

 nyss förut antyddes, samma olägenheter, ehuru i mindre grad. 

 I detta afseende återstår således blott den utväg, som flerta- 

 let af Societetens medlemmar i sjelfva vevket redan beträdt, 

 eller att i vetenskapliga meddelanden, ämnade att varsnas af 

 utländningen, begagna något af de stora kulturspråken, af 

 hvilka Tyskan, då vår kultur sedan urgammalt är företrädes- 

 vis germanisk, synes för ändamålet vara det lämpligaste och 

 för oss äfven är det mest tillgängliga. Detta är ett offer, ett 

 af de många, vi måste göra för vår ringhets skull. Men utan 

 att göra det skulle vi gå miste om äran af att taga del i ve- 

 tenskapernas utveckling. Och denna förlust vore för oss o- 

 ersättlia! 



