45 



af de vid sistnämnde solfönnörkelse anställda observationer- 

 na kanske icke fullkomligt motsvarat de förhoppningar, man 

 om dem hade hyst, kom man dock numera till den fasta öf- 

 vertygelsen, att protuberanserna icke tillhöra månen, utan so- 

 len, emedan de visat sig icke deltaga i månens rörelse, utau 

 bibehålla samma läge i anseende till solen. Man hade vis- 

 serligen redan förut haft anledning att förmoda protuberan- 

 sernas sammanhang med solen, men så ovedersägliga bevis, 

 som denna gång, hade man icke kunnat anföra. Angående 

 coronau blef det genom polarisationsförsök ådagalagdt, att 

 detta fenomen framkallas af reflekteradt solljus. 



Så långt hade man kommit efter 1860 års solförmörkel- 

 se. Från och med Kirchhoffs och Bunsens märkvärdiga upp- 

 täckter i spektralanalysen inträder en ny epok för hypoteserna 

 rörande solens natur. Kirchhoffs lyckliga tanke att utforska 

 sammanhanget emellan de i solens spektrum synliga mörka li- 

 nierna och de af åtskilliga gasflammor framkallade motsvarande 

 ljusa linierna ledde till en jemförelsevis ganska fullständig ut- 

 redning af solljusets natur; den äldre i och för sig svårfattliga 

 åsigten om en mörk solyta, som vore omgifven af flere fotosferer 

 eller lysande atmosferer, blef derigenom för alltid undanträngd 

 och man var deremot berättigad att antaga sjelfva solytan så- 

 som lysande samt omgifven af en atmosfer, bestående af en 

 mängd gaser, som till en stor del förefinnas på jorden. Hvilken 

 rol protuberanserna spela, kunde ej ännu afgöras, men man 

 var nästan förvissad om, att undersökningar af deras ljus me- 

 delst spektroskopet skulle lemna vigtiga upplysningar derom, 

 och man förberedde sig derföre omsorgsfullt på den nästinstun- 

 dande förmörkelsen, d. 18 Augusti sistl. år, som var total 

 från Aden ända till Torressundet, och som för öfrigt var deu 

 största förmörkelse man någonsin observerat. Ehuruväl vä- 

 derleken derunder var vida mindre gynsam, än man väntat, 

 hafva resultaterna af de expeditioner, som utskickades till Aden 

 och Indien, varit högst tillfredsställande. Protuberansernas 

 spektrum kunde med lätthet observeras; det bestod af ljusa 

 linier, omkring 8 till antalet, som delvis kunde identificeras 

 med förut kända spektrallinier och som gåfvo vid handen, att 



