104 



och Gellivaara beryktade malmfält, som till en betydlig del 

 åtminstone består af magnetjern, räknar nära 2,000 famnars 

 längd och par tusen famnars bredd. De namnkunnigaste jern- 

 grufvor i Sverige, såsom Darmemora och Taberg, bestå äfven 

 af magnetjern. 



Ehuru naturen tyckes hafva fördelat denna rika jern- 

 malm efter en sådan plan, att företrädesvis de nordliga län- 

 derna skulle blifva i hågkomna, så har deraf dock blott en 

 ringa skärf fallit på Finlands lott. Väl är det sannt, att äf- 

 ven bos oss likasom i Siberien och Lappmarken, Sverige, 

 Norge och Norra Amerika jerngrufvorna bestå företrädesvis 

 af magnetjern och våra malmletare göra rätt uti att flitigt be- 

 gagna bergkompasset; men äfven de rikaste bland dem, så- 

 som de gamla Ojamo-grufvorna, hafva dock jemförelsevis vi- 

 sat sig fattiga och snart blifvit uttömda; då malmen dessutom 

 vanligtvis lidit af en eller annan oart, är det otvifvelaktigt, 

 att dessa grufvor för den inhemska jernindustrin ej ens varit 

 af den nytta, som de ifrån Sverige öfver hafvet inskeppade 

 bergmalmerna. 



Den magnetiska jernmalmen utmärker sig genom sina 

 magnetiska egenskaper och sin svarta färg; en annan berg- 

 malm finnes, som innehåller något mindre jern, icke är mag- 

 netisk och har röd färg : jernglans, blodsten, röd ockra äro 

 allmänt kända varieteter deraf; de förekomma flerstädes, ofta 

 tillsammans med magnetjernet och så ymnigt, att en högst 

 betydlig jernproduktion grundar sig på denna malm — t. ex. 

 i Sverige, Tyskland, Brasilien, ön Elba. 



Till dessa jernets föreningar med syre sluter sig jern- 

 spaten, jernkarbonatet, deri utom jern och syre äfven kolsyra 

 ingår och hvilken malm isynnerhet i Steiermark och Kärnthen 

 afgifver ett ypperligt material för stålberedning. 



En egen klass af jernmalmer bilda de talrika, i ymniga 

 massor uppträdande, af mineralogerna under olika benämnin- 

 gar klassificerade föreningar, hvilka utom jern och syre så- 

 som väsendtlig beståndsdel äfven innehålla vatten. De utmär- 

 ka sig genom bruna och rostgula färger och afgifva vid upp- 

 hettning 10 — 15 proc. vatten, hvarigenom de vanligen äfven 



