107 



ändringar den genonilupit, till alla dess vexliugar under långa 

 tidrjmder, omätliga som verldsrymden. 



Hvem vill då undra deröfver, om de teorier, de geolo- 

 giska hypoteser, som förtälja historien om jordens daning och 

 gestaltning, besväras af osäkerhet och oklarhet, om de ännu 

 i många stycken påminna om de gamles mytiska kosmogo- 

 nier och redan vid utgångspunkten vika af åt olika håll. Nep- 

 tunister, Vulkanister, Plutonister tvista fortfarande om sina lä- 

 rors större sannolikhet och inbördes företräde: är det hafsgu- 

 den Neptunus, som med kraften af sina vattenmassor format 

 höjder och dalar och alla de olika bildningar vi på jordskor- 

 pan iakttaga; är det underjordens och eldens beherrskare 

 Pluto och Vulkanus, som ur sina glödande härdar framdrifvit 

 nya massor genom den stelnade jordskorpan och sålunda for- 

 mat väldiga upphöjningar och sänkningar på densamma? In- 

 nevarande sekel ingick med de neptunistiska lärornas öfver- 

 vigt; de plutonistiska hypoteserna kämpade sig dock snart till 

 ett afgjordt företräde, men hafva åter under senaste decen- 

 nium förlorat betydligt i anseende och nödgats vika för mot- 

 ståndarene på mången omtvistad punkt, hufvudsakligen i följd 

 af de undersökningar, som med afseende å de kemiska proces- 

 serna på jordytan blifvit på senaste tider i större omfång och 

 mera mångsidigt utförda. Det är isynnerhet professor GusTAV 

 Bischoff's i Bonn arbeten, som i detta hänseende blifvit epok- 

 görande och bragt Plutonismen i största trångmål. Många 

 nedanföre anförda fakta äro hemtade ur hans verldsbekanta 

 arbete: '"''Lehrbuch der chemischen und physikalischen Geo- 

 logie.''"' 



De geologer, som icke älska att gå till ytterligheter, an- 

 taga dock en glödande kärna såsom utgångspunkt för jord- 

 skorpans förändringar och de olika åsigterna gruppera sig e- 

 gentligen kring den fråga, huru stor andel man bör tillskrifva 

 vattnets plastiska kraft och verksamhet vid den engång stel- 

 nade jordskorpans ombildning. Medan en del geologer nu- 

 förtiden äro böjda att i vattnets och de atmosferiska gasernas 

 inverkan på den stelnade kärnan se orsaken till de flesta 

 bergmassors och mineraliers daning, vidhålla andra den plu- 



