112 



tet möjligen skyddas för sjrsättning; om nemligen kolsyran 

 hastigare skulle från vattnet bortgå, kunde den, såsom speci- 

 fikt tyngre än luften, lägga sig öfver källan och afskära luf- 

 tens och syrets tillträde. Det i källan afsatta jerncarbonatet 

 kan dock efterhand, åtminstone delvis, sönderdelas. Den der- 

 vid bildade jernoekran behöfver större utrymme än det jern- 

 carbonat, hvarur det uppkommit, och måste få rum emellan 

 det ofvanliggande äldre lagret af ockra och källans naturliga 

 botten. 



Man kan lätt föreställa sig, att detta utrymme, som ge- 

 nom den ständigt fortgående bildningen af jerncarbonatet och 

 dess sönderdelning blir allt mera upptaget, slutligen blir så 

 knappt och trångt, att det afsatta ämnet vid sönderdelningen 

 måste lyfta upp hela det ofvanliggande lagret af ockra och 

 drifva det småningom i höjden mer och mer. Att tillgången 

 är sådan i verkligheten, finner man deraf, att dylika ocker- 

 lager ofta stå högre än källouias nivå och bilda små kullar. 

 Lika lätt kan man äfven finna, att trycket af dessa ständigt 

 tillvexande lager och kullar slutligen blir så stort, att källan 

 blir tvungen att söka sig ett annat utflöde, der den möter 

 mindre hinder. Källorna täppa sålunda sjelfva sitt utlopp och 

 såsom minnesmärken efter dem qvarstå blott de ur dem af- 

 satta mineralmassorna. 



Man skall säkert finna det tvifvelaktigt, huruvida en ke- 

 misk sönderdelning af ifrågavarande art, en så i tysthet ver- 

 kande naturprocess, kan utveckla en sådan kraft, som erfor- 

 dras för att från stället upplyfta tunga mineralmassor, såsom 

 dylika ockerlager i alla fall äro. I sjelfva verket är dock 

 denna kraftyttring en småsak emot den ofantliga styrka, som 

 man trott sig vara berättigad att tillskrifva den kemiska affi- 

 niteten eller frändskajiskraften, äfven i de fall då den lång- 

 samt och i största tysthet är verksam. Ty på dess oemot- 

 ståndliga styrka då den hastigt, med buller och brak urlad- 

 dar sig, föreligga talrika och förfärliga bevis i de förstörel- 

 ser, de exploderande ämnena — krut, nitroglycerin, grufgas 

 o. s. v. — åstadkomma; och detta i följd deraf att sönder- 

 delningsprodukterna behöfva större utrymme än de föreningar 



