113 



eller blandningar, hvariir de uppkommit. Man kan tänka sig 

 att samma kraft, som här i ett ögonblick ur ett inskränkt 

 rum våldsamt frambryter, skulle fördela sin verkan på miljo- 

 ner år och utbreda sig djupt i jordskorpan; den skulle då 

 frambringa jemförelsevis mera storartade, fast mindre hastigt 

 och häftigt framträdande verkningar. För att visa, huru man 

 försökt tillämpa denna kraft på de geologiska hypoteserna, 

 må ett litet afsteg från ämnet tillålas mig. 



Hvem har icke hört talas om den skandinaviska vallens 

 höjning? Hvad dermed menas, uttryckte redan Swedenborg 

 alldeles riktigt, då han lyckönskade sin konung att herrska 

 öfver ett land, som ständigt tillvexer i omfång på hafvets be- 

 kostnad. Denna landets utvidgning på hafvets bekostnad, som 

 långt ifrån att vara inskränkt till Skandinavien, är ett ganska 

 allmänt geologiskt fenomen, består deri att landet med bergs- 

 ryggar och hvad derpå finnes, upplyftas mer och mer i för- 

 hållande till hafvets nivå. Hvilken vigt man än vill fästa vid 

 de inkast, som på senaste tid åter blifvit framställda emot 

 den gängse teorin orn en ännu ständigt fortgående höjning, 

 så kan det dock ej betviflas, att en sådan småningom försig- 

 gången höjning i forn- eller urtiden verkligen egt rum; ifrån 

 hafvet har landet småningom uppstigit och den fråga förelig- 

 ger ännu till besvarande, hvilken kraft det är, som sålunda 

 förmår lyfta landet högre och högre. Den plutoniska hypo- 

 tesen anser nästan alla jordskorpans oscillationer böra till- 

 skrifvas jordkärnans högre temperatur; de förändringar denna 

 genom afkylning och sammandragning undergår, måste röja 

 sig äfven genom någon rörelse i jordskorpan; eller ock, sä- 

 ger man, kunna A^attenångorna under jordskorpan med sin 

 höga spännkraft höja upp stora landsträckor, likasom ångan 

 lyfter upp kolfven i en ångcylinder. 



Neptunisterne, som naturligtvis måste söka en annan för- 

 klaringsgrund, tro sig hafva funnit denna i den kemiska fränd- 

 skapskraften. I bergens remnor djupt i jorden bildas och 

 sönderdelas kemiska föreningar; med oemotståndlig styrka 

 taga de det större rum i anspråk, de vid sönderdeluingen be- 

 höfva; de tyngsta berg måste gifva vika och upplyftas; det 



10 



