118 



mycket vanlig är äfven klotformen, men öfverskrider sällan 

 gröfre hagels storlek, hvarföre denna malm äfven benämnes 

 hagelmalm; skifvorna åter, som utgöra den s. k. penninge- 

 malmen, äro runda och platta, vanligen ej större än ett marks- 

 stycke, men någongång äfven betydligt större (i diameter 2 — 

 3 tum). Slutligen anträffas äfven elliptiska och dubbelt skål- 

 formiga gestalter, d. v. s. på hvardera sidan djupt inåtböjda 

 skålar af en tums diameter. — Att utreda de omständigheter, 

 som framkallat dessa olika former, är svårt; formbildningen 

 inom mineralriket är lika dunkel som i den lefvande naturen; 

 vid krystallisationen frambringas en mängd matematiskt re- 

 gelbundna och bestämbara former — orsaken till dessa for- 

 mers mångfalld och olikhet är en alldeles outredd gåta. Sjö- 

 malmernas olika former hafva dock med krystallisation in- 

 genting gemensamt; snarare påminna de om de olika bildade, 

 vanligen afrundade hopgyttringar, som i krit-, mergel- och ler- 

 lager ofta förekomma och hvarpå de s. k. Imatra-stenarne äro 

 ett kändt exempel; ty att dessa skulle blifvit svarfvade i for- 

 sen är en folktro, som ej har någon grund. Vanligen äro 

 sjömalmsbildningarna försedda med en kärna af något frem- 

 mande ämne, omkring hvilket jernockran begynner afsätta sig. 

 Det är möjligt att formen af denna käi-na, hvilken oftast ut- 

 gör ett sandkorn, har inflytande på formen af det ämne, som 

 afsätter sig omkring densamma; det är möjligt, att bottnets 

 och i allmänhet underlagets beskaffenhet härvid icke är utan 

 inverkan. 



Efter det, som jag förut haft äran anföra, tyckes man 

 kunna antaga, att den sjömalm, som först bildas och afsätter 

 sig, ingalunda får ligga oförändrad ; de förmultnande vext- och 

 djurämnena, som på sjöbotten förekomma, måste nödvändigt- 

 vis på det ofta nämnda sättet återupplösa sjömalmen eller nå- 

 gon del deraf; det måste bildas jerncarbonat, som löser sig i 

 sjövattnet, för att derifrån åter utfalla; detta kretslopp måste 

 fortgå sålänge förmultnande ämnen komma i beröring med 

 malmlagret. Vid stränderna af jernhaltiga sjöar, som blifvit 

 i följd af uttappning torrlagda, finner man ofta jernhaltiga 

 källor framqvälla, ur hvilka en rostgul bottensats afsätter sig, 



