131 



kolslagven, som äro de mest storartade minnesmärken af en 

 förgången vegetation, äro äfven mycket rika på jernmalmer — 

 allt jern i England och Skottland tillgodogöres m- malmer 

 från stenkolsberg, hvilka dessutom i undre lagren innehålla 

 kalksten, så att alla för jerntillverkningen nödige materialier 

 — malm, kol och kalk — kunna upptagas ur samma grufva. 

 Hvad särskildt sjö- och myrmalmerna beträffar, så fin- 

 nes intet skäl att antaga, det deras bildning numera skulle 

 upphört, då samma vilkor för deras uppkomst alltid förefin- 

 nas. För jernindustrin är det dock icke nog att veta, att sjö- 

 malmerna regenereras 5 det vore vigtigare att hafva det ut- 

 redt, inom huru lång tid denna återvext eger rum. För frå- 

 gans experimentella lösning har ingenting blifvit gjordt, så 

 lätt det också vore att uttömma malmen ur några af de o- 

 räkneliga små insjöar, der den förekommer, och sedan nog- 

 grannt observera, huru dess återvext framskrider. Man har 

 ofta trott på en mj^cket snabb återvext: 30 — 40 år skulle 

 vara tillräckliga att åter gifva en uttömd sjö dess malmfyn- 

 dighet. Men att denna återvext i allmänhet måste ske myc- 

 ket långsammare, följer af allt, hvad man numera känner om 

 dessa malmers uppkomst och af hvad i det föregående äfven 

 blifvit framställdt. Redan Carl Rinman, som 1792 på Kongl. 

 Bergskollegii befallning gjorde en resa i Savolaks och Kare- 

 len för att undersöka malmtillgångarne derstädes, anm_ärker 

 angående sjömalmens tillvext: om malmerna inom kort tid 

 genererades, tyckes med samma skäl kunna förmodas, att sjö- 

 arne uti Savolaks och Karelen måste vara alldeles uppfyllda 

 af malmer, såvida dessa uti forntiden legat ostörda, hvarföre 

 han äfven antager, att denna generation sker mycket lång- 

 samt. Denna långsamhet är, såsom sades, lätt förklarlig. 

 Vattnet kan innehålla endast en ringa mängd jerncarbonat 

 upplöst, blott en del deraf kan hinna till sjöar och lämpliga 

 ställen för att hopsamlas till malmlager; mycket deraf förde- 

 lar sig åt andra håll; en del kan qvarhållas i lerlagren, en 

 annan del bortföres längs floderna till hafvet, der den bilda- 

 de oxiden bidrager att hopgyttra och sammankitta lösa jord- 

 massor. 



iA/ 



