123 



vet och befordra sjömalmbildningar. Den uppkomna kolsyra- 

 de jernoxidulen sipprar lätt igenom sanden och kommer till 

 sjöarne, der den oxideras — i kärr och morass försiggår 

 denna oxidation alldeles icke eller långsammare; derföre äro 

 sjömalmerna åtminstone hos oss mera utbredda än myrmal- 

 merna. Kärren innehålla dock jern upplöst i betydlig mängd 

 och afgifva det efterhand åt sjöarne. Men om kärrets aflopp 

 alldeles tilltäppes, om dess eljest också svaga kommunikation 

 med sjön upphör, så måste äfven tillvexten af sjömalm röna 

 inverkan deraf och fortgå långsammare. När sedan genom 

 dikning kommunikationen med sjön blifvit åter öppnad, kan 

 kärret åter begynna att leverera material för sjömalmens fram- 

 bringande. Äfven från denna synpunkt borde kärrens torr- 

 läggning genom dikning vara att förorda. 



Jag slutar denna framställning med en framtidsbetrak- 

 telse: Huru outtömliga de förråder af jern än må anses vara, 

 som bergmassorna sluta i sitt inre, outtömliga i detta ords strän- 

 ga bemärkelse äro de sannolikt icke. Jernets användning till- 

 tager med hvarje sekel, med hvarje år: vi bygga nu af jern 

 våra vägar och fartyg, våra efterkommande skola finna sin 

 uträkning vid att hafva sina bostäder af jern och att låta den- 

 na metall i otaliga fall inträda i bruk i stället för sten och 

 träd. Det kommer en dag, då jerngrufvorna äro uttömda. 

 Men det jern, som blifvit förbrukadt, har dock ej kunnat kom- 

 ma bort från jorden. Det finnes der qvar, ehuru såsom stoft 

 kringströdt i de lösa jordlagren. Der förvandlas det genom 

 upptagande af syre och vatten till rost och ockra; det råkar 

 ut för förmultnande vextämnen, hvilka omsätta det till jern- 

 carbonat, i hvilken form det föres till sjöar och källor för att 

 gifva upphof åt sjömalm. 



Sålunda kan det hända, att sjömalmerna i en aflägsen 

 framtid komma att hafva för jerntillverkningen en vida större 

 betydelse än de för närvarande ega. 



Så se vi äfven på jernets och dess malmers historie, 

 huru det, som i naturen förstöres, lefver upp i andra former 

 igen. 



