128 



lenus flyttade till Rom afsade han sig derföre äfven alla ki- 

 rurgiska operationer, såsom varande under hans värdighet. 



Vi kunna här ej närmare ingå på de stridigheter som 

 härefter under århundraden fortforo mellan läkare och kirur- 

 ger, och hvaraf närmaste följden var ett allt djupare förfall 

 af kirurgin, som råkade i händerna på råa, vinningsljstna em- 

 piriker, hvilka reste land och rike ikring, såsom bråckskärare, 

 stensnidare, starrstickare o. s. v. Deras anseende sjönk här- 

 under allt mer och mer, så att t. ex. ännu i 16:de seklet en 

 badare eller barberare i Tyskland ej ens ansågs '''Zanftig^'' 

 (skråmessig). Ingen handtverkare tog en sådans slägting i 

 lära, och dock voro dylika badare ofta de enda läkarne i flere 

 af Tysklands städer. Att Kejsar Wenceslaus år 1406 genom 

 ett särskildt privilegium förklarade dem för ärliga, hjelpte 

 föga. 



I förbigående sagdt, var ej heller läkarnes anseende den 

 tiden just lysande, så omtalar t. ex. Saxo Grammaticus att 

 då Kung Gram okänd ville bivista ett bröllop, tog han sina 

 sämsta kläder på sig, satte sig på den nedersta platsen och 

 utgaf sig för läkare. 



Allt sedan 6:te århundradet hade äfven munkarne sys- 

 selsatt sig med medicin och kirurgi, dock mera som ett kär- 

 lekens verk, än med någon vetenskaplig bearbetning af den- 

 samma. Deras medel bestodo mest i böner, vigvatten och un- 

 dergörande reliquier. Blef patienten frisk utbasunades det till 

 ära för klostret och dess skyddspatron; lyckades kuren ej, 

 hette det att försynen pålagt patienten sjukdomen såsom straff 

 för hans begångna sjuder, alldeles som Aesculapii prester på 

 sin tid, och månget katolskt kloster än i våra dagar gör. 



Redan i 12:te seklet förbjödos likväl munkarne att be- 

 fatta sig med kirurgi; och ungefär samtidigt vägrade äfven 

 Universitetet i Paris att i sin medicinska fakultet upptaga den, 

 som ej förut afsvor sig S3'^sslandet med kirurgiska operatio- 

 ner. Då nu härtill ännu liköppningar voro belagda med kyr- 

 kans bann, var det sjelffallet att kännedomen om sjukdomar- 

 nes beskaffenhet och säte inom kroppen ej kunde göra några 

 framsteg. 



