37 



Om ett nytt försök att förlilara deu allmänna 

 gravitationen. 



Allt sedan Newton upptäckte den enkla och allmänna 

 principen för himlakropparnes rörelser och fann denna bestå 

 i en ömsesidig attraktion emellan materiens minsta delar, har 

 frågan om hvad denna attraktion till sin natur egentligen är, 

 blifvit tidtals diskuterad, utan att ännu hafva funnit en i allo 

 tillfredsställande lösning. Åsigterna derom sammanhänga på 

 det närmaste med de föreställningar man gjort sig om mate- 

 riens väsende och tillhöra sålunda på visst sätt den filosofiska 

 spekulationen. Vid första påseende kunde det visserligen sy- 

 nas enklast att antaga, det attraktionen är en hos materien 

 sjelf inneboende egenskap, att hvarje atom besitter en viss 

 kraft, hvilken från den utstrålar i alla rigtningar obegränsadt 

 och hvarmed den drager till sig all annan materie i verlds- 

 rymden. Detta skulle gälla egentligen om den vägbara ma- 

 terien; hos atomerne af den ovägbara materien (etern) skulle 

 man masta förutsätta en motsatt kraft eller repulsion. Ato- 

 merna sjelfva äro enligt denna uppfattning endast kraftcentra; 

 det är icke ens nödigt att hos dem förutsätta någon materia- 

 litet eller utsträckning i rummet, ty det enda, som utmärker 

 dem och hvarigenom de röja sin tillvaro, är just denna kraft 

 eller rättare dess verkningar på afstånd; någon beröring emel- 

 lan atomerna behöfver nemligen enligt denna dynamiska teori 

 i intet fall ega rum. 



Föreställningen om en sådan vis occulta hos deu mate- 

 riella punkten, hvarigenom denna, sjelf utan utsträckning, 

 skulle i hvarje ögonblick utbreda sin verksamhet till hela den 

 omätliga rymden, synes emellertid innebära en sådan inre 

 motsägelse, att den svårligen kan anses ega en reel betydel- 

 se, om den ock lemnar en nöjaktig förklaring af de allmän- 

 naste fenomenen. Men då förlorar äfven gravitationslagen 

 sin betydelse såsom den fysiska förklaringsgrunden för him- 

 lakropparnes rörelser och reducerar sig endast till ett mate- 

 matiskt uttryck för en impuls, som yttrar sig i rörelsen, men 



