130 



nomdrageu al' pigmeut, och således äiVea geuoiaträiigd al' 

 Ijusstrålanie. Samma lamellösa struktur förorsakar högst 

 komplicerade, för sjnakten sannolikt fundamentalt vigtiga 

 strålbrytningar, jemte det den förmedlar en betydlig absorp- 

 tion. Nervfibrillerne, synnervens ändfibrer, sluta sig till den 

 inre eller yttre ytan af de skifviga stafvarne, sluta kanhända 

 t. o. m. i deras substans, men äro åtminstone i alla fall ut- 

 satta för inverkan af det genom den lamellösa substansen 

 förändrade ljuset. Pigmentet åter, som på många ställen be- 

 ledsagar nervfibrerne, måste vara af vigt såväl för deras iso- 

 lering, som för absorptionen af öfverflödigt ljus. Den om- 

 ständigheten slutligen att hos många Cephalopoder den nerv- 

 fibrerne omslutande kanalen emot glaskroppen är fullproppad 

 med mörkt pigment, så att ingen ljusstråle direkte kan träffa 

 de deri inneslutne nervfibrerne, tyder med säkerhet på att 

 vi äro på rigtig väg, när vi lägga ljusets förändring inom 

 den lamellösa substansen till grund för betraktelsen öfver 

 dess inverkan på nervfibrerne. 



Hensens upptäckt af synnervens slutförgreninger uti Ce- 

 phalopodernes ögon föranledde nu Schultze att eftersöka ana- 

 loga förhållanden äfven hos de vertebrerade djuren, 



Ytterlederne af stafvarne kunna genom behandling med 

 öfverosmiumsyra hårdnas utan svallning eller förändring af 

 formen, sönderplockas de sedermera i vatten, så sönderfalla 

 de delvis i skifvor, som utmärkt väl lämpa sig för undersök- 

 ning äfven med de starkaste förstoringar. 



De största skifvorne erhöll S. af tritoner. Dessa djur 

 hafva proportionsvis korta tjocka ytterleder med på sin yta 

 skarpt markerade längsfåror, såsom S. redan förut funnit fal- 

 let vara hos grodan, salamandern och gäddan, och äfven 

 Hensen beskrifvit och afbildat hos grodan. I öfverensstäm- 

 melse härmed visa de afsprängda, till formen mer eller min- 

 dre runda skifvorne en temmeligen likformigt krenelerad 

 rand, bildad genom de mellan ofvannämnde längsfåror lig- 

 gande små utsprången, livilkas antal hos de tjockaste ytter- 

 lederne hos triton utgör 34 — 30. I sitt inre visa sig skif- 

 vorne fullkomligt homogena utan hvarje spår till någon kor- 



