133 



hjelp al' sned belysning och Harluaeks iminersioiissjstem 15 

 eller Guudlach's IX synas de tydligt och skarpt. 



Icke alla tappar i menniskans näthinna haf\a samma 

 form och tjocklek. I trakten af näthinnans periferi äro tapp- 

 kropparne kortare och tjockare än i sequatorn och bakgrun- 

 den af öo-at. Mycket smala och tunna äro de såsom bekant 

 i den gula fläcken. I tapparne inom alla dessa olika trak- 

 ter, likväl med undantag af de finaste i macula lutea och 

 fovea centralis, har S. tydligt kunnat observera den fina 

 streckningen på ytan. 



Besvarandet af frågan huru de ifrågavarande fina fibrer- 

 ne, som, efter att hafva genomborrat limitans externa, ligga 

 på stafvarnes och tapparnes yta, i sitt vidare förlopp förhålla 

 sig till ytterlederne, är naturligtvis af högsta vigt, allden- 

 stund upptäckterne hos cephalopoder och heteropoder med 

 hög grad af sannolikhet tyda på att just dessa fina fibrer äro 

 de sista ändgrenarne af synnerven, och ytterlederne åter, 

 såsom varande de organer uti hvilka rörelsen, hvarpå ljuset 

 beror, omsattes till nervledning, måste iunehafva den för ret- 

 ning af synnerven nödiga och möjligast gynnsamma formen. 



På tapparnes yta uti menniskans näthinna äro fibrerne 

 så talrika att de vid den afsmalnande ändan af inre leden, 

 på hvilken ytterleden fäster sig, tyckas smälta tillsammans 

 till en kontinuerlig hylsa. Såsom bekant lossar vid prepa- 

 reringen af näthinnan en del ytterleder; en annan del åter 

 afbrytes på tvären eller sönderfaller i skifvor, som delvis 

 ännu hänga fast vid inre leden. Tapparnes ytterleder hafva 

 dessutom ännu mycket större benägenhet än stafvarnes att 

 sönderfalla i lameller. Den härigenom uppkomna stora olik- 

 heten hos de konserverade ytterlederne tilläto S. på det tyd- 

 li o-aste iakttaga att ur inre ledernes fibrösa hylsa framgår ett 

 tunnt koniskt rör, inom hvilket ytterledernes starkt ljusbry- 

 tande substans är belägen. 



Är hos tapparne, till följe af deras ytterleders ringa 

 tjocklek och det stora antalet af på deras yta öfvergående 

 fibrer, en iakttagelse af de enskilda fibrerne omöjlig, så vt- 

 sar sig deremol förhållandet hos stafvarne mera gynsamt. 



