144 



enligt all sannolikhet egentligen lefde uti de torrare skogs- 

 trakterna. 



Efter 1864 års Svenska expedition till Spetsbergen 

 kände man 100 arter nu lefvande plantce vasculares från detta 

 land, af hvilka 96 ega tydliga blommor. Det l^^ckades icke 

 heller 1868 års expedition att öka detta antal med flere än 

 omkring 10 goda arter, oaktadt flere botanisters under g3'n- 

 samma förhållanden utvecklade nitiska samverkan. Vi känna 

 således redan nu långt flere miocena kävlvexter därifrån än 

 nu lefvande. De förra tyda på ett mycket tempereradt kli- 

 mat, medan de sednare ega en decideradt alpin karakter. 

 Heer anser Spetsbergens miocenflora hafva egt samma skap- 

 lynne som den nuvarande floran uti dalbottnen i norra 

 Schweiz, under det att man derstädes först på 9000 fots höjd 

 öfver hafvet kan träffa på en med Spetsbergens nutida flora 

 likartad vextlighet. 



Frågan om vextarternas ursprungliga hem har ofta blif- 

 vit uppkastad. För närvarande är man ganska allmänt ense 

 derom, att hvarje species haft sin bestämda bildningshärd, 

 hvarifrån den under årtusendens lopp utbredt sig vidare. 

 För många nutida vextspecies synes Spetsbergen vara, så vidt 

 man hittills vet, den äldsta utgångspunkten, såsom t, ex. för 

 granen, bergtalleu och sumpcypressen. Vi hafva ofvanföre 

 sett att dessa tre trädslag funnos på Spetsbergen redan un- 

 der det äldre skiftet af mioeen perioden, men under denna 

 period liksom under hela tertiär tiden saknades granen och 

 bergtallen i Europa; åtminstone har man hittills förgäfves 

 sökt efter dessa trädslag bland de många pinus arter, som äro 

 funna i Europas miocena lager. Tillochmed uti Samland i 

 Preussen saknades dessa arter under ifrågavarande geologi- 

 ska tidskifte, men i stället förekom der en annan art, Pinus 

 laricio Poir., som nu finnes utbredd i hela södra Europa. 

 Till diluvialtiden försvinner emellertid Pinus laricio från norra 

 Tyskland och granen samt bergtallen utbreda sig söderut 

 ända ned till Schweiz. Båda dessa trädslag äro funna uti 

 kollager, som i Schweiz, t. ex. vid Utznach, Durnten, Wet- 

 zikon och Mörschweil, öfverlagras af diluviala bildningar, 



