172 



naturvetenskapernas område, utan att likväl heller vetenska- 

 pens öfriga gebit blifvit oberörda. 



Några större, epokgörande arbeten hafva visserligen ej 

 under nu förlupna tidskifte skådat dagen; men såsom redan 

 ofta blifvit framhållet, hvarken kan eller får man på vår 

 anspråkslösa Societet med sina resurser tillämpa dylika for- 

 dringar, som man är van att ställa på utlandets rikt doterade 

 Vetenskapsakademier. Ibland omständigheter som äfven hos 

 oss, ju längre det lider, alltmera visa sitt hämmande och ett 

 sjelfständigt framskridande försvårande inflytande, är bristen 

 på tillfälle för idkande af specialstudier. Nästan utan un- 

 dantag utgöres Societetens arbetande ledamöter af lärare vid 

 universitetet, hvilka derstädes vanligen hafva sig ålagdt att 

 meddela undervisning enhvar i sin vetenskaps alla grenar. 

 Härigenom åter måste inom vissa vetenskaper en enda lä- 

 rares verksamhet hos oss ofta motsvara storartade instituter, 

 försedda med en hel mängd lärare, vid utlandets universite- 

 ter. Hvilka svårigheter som härigenom uppstå för den en- 

 skilda redan att skaffa sig en allmän öfverblick öfver det 

 hela, att ej tala om den nästan rena omöjligheten att följa 

 med de sig alltmera sjelfständigt utbildande, egna förkunska- 

 per och egna undersökningsmetoder fordrande detaljerne, är 

 lätt att inse. Den tid är längesedan förbi då vetenskapen 

 konstruerades på den lärdes kammare; nytt material måste 

 samlas, det äldre granskas och fullständigas, och detta är 

 numera knappt möjligt för andra än den, som kan rigta hela 

 sin håg, hela sin kraft åt den detaljforskning, till hvilken 

 han med förkärlek finner sig dragen. 



Det berättigade i specialstudierna är väl allestädes er- 

 kändt, en annan sak är deras förverkligande, alldenstund de- 

 ras bedrifvaude alltid fordrar ett större eller mindre mate- 

 rielt understöd. I Finland, der den privata förmögenheten är 

 alltför ringa för att tillåta anläggningen af enskilda vetenskap- 

 liga institutioner, och statens resurser åter äro starkt anlitade 

 af för landet oundgängliga behof, kunna vi väl aldrig tänka 

 på någon egentlig täflan med rikare länder, men torde äf- 

 ven här med god vilja något kunna göras äfven i detta hän- 



