193 



de eii mäijgd iysici, deriblaud Ritter, Inglefield och Wol- 

 lastoii, att undersöka strålanie vid och utöfver spektrums 

 violetta ända. De pröfvade de starkast brytbara strålarne 

 på deras förmåga att frambringa fosforescens äfvensom att 

 framkalla kemiska förändringar hos olika ämnen. Hufvud- 

 sakligast begagnade de likväl till detta sednare ändamål chlor- 

 silfver, som Scheele redan 1777 hade visat att svärtar sig 

 företrädesvis under inverkan af violett ljus. Snart fann man 

 äfven härvid att de starkast kemiskt verkande strålarne ligga 

 ytterom de synliga violetta. Från denna tid mångdubblades 

 undersökningarne och togo isynnerhet stark fart elter Da- 

 guerres lysande upptäckt att fixera Ijusbilderne i camera 

 obscuran. 



Den första som berättas hafva begagnat sig af ljusets 

 kemiska strålar i artistiskt ändamål är Charles, som använ- 

 de ett i en silfversalt-lösning doppadt papper för att derpå 

 frambringa silhouetter. På samma sätt försökte äfven Wed- 

 gewood år 1802 att förskaffa sig af bildningar af målade glas- 

 fönster i kyrkorna. De erhållna bilderne försvunno dock 

 snart åter när de utsattes för dagsljuset. Ar 1814 begynte 

 Nicei)horus Niepce en serie försök att fixera bilderna i ca- 

 mei'a obscuran. Såsom känslig substans använde han asfalt. 

 Han hade nemligen funnit att detsamma utsatt för ljusets in- 

 verkan blir nästan olösligt i petroleum, hvari det innan lju- 

 set får verka derpå löser sig. Han öfverdrog derföre i mör- 

 ker en metallskifva med asfalt, insatte den i cam. obscuran, 

 upplöste efter behörig inverkan af ljuset de icke förändrade 

 ställena, och etsade derpå de blottade ställena af plåten med 

 en syra. På detta sätt frambringades en af ljuset oföränder- 

 lig bild. Öfver dessa sina arbeten presenterade han år 1812 

 en memoire för Royal Society i London. När han sedermera 

 erfor att Daguerre sysslade med samma ämne associerade han 

 sig med honom år 1829. Denne sednare fullföljde först 

 Niepce's upptäckt, men kom sedan sjelfständigt år 1835 ef- 

 ter många försök uppå, att jodsilfver utsatt för solljus, re- 

 dan förr än ögat på detsamma kan upptäcka någon förän- 

 dring, erhåller förmågan att på sig fästa qvicksilfver. Härpå 



