201 



ehuru dessa nöjens förädlande genotn konsten tillhörde hans 

 egen skaldenatur, och ehuru å andra sidan han ännu var 

 bunden af den uppskrufvade hofsed, som från Versaille's hade 

 utbredt sig öfver Europa. 



Den korrta stund, som är mig tillmätt, tillåter mig dröja 

 endast vid en sida af Gustaf III:s rika verksamhet, den yttre 

 politiska, och vid denna med särskildt afseende fästadt en- 

 dast på 1788 års krig. 



Alla känna vi, hvilket tjockt moln af det hätskaste 

 klander för betraktaren undanskymt den 3:dje Gustafs bild i 

 historien. Ju mera man läser, hvad samtida och efterkom- 

 mande om honom skrifvit, desto mera häpnar man öfver det 

 öfvermått af politiskt hat, som mot honom urladdat sig. 

 Bland de beskyllningar, med hvilka detta hat belastat hans 

 minne, har en af de mest tryckande varit den, att han bör- 

 jat kriget 1788, för att tillfredsställa en lättsinnig ärelystnad, 

 för att öfverväldiga Svenska folkets i fredslifvet vexande 

 missnöje, för att i nya skulder för kriget dölja sin slösande 

 hofhållning, för att tillskansa sig enväldet o. s. v. Från sko- 

 lan hafva Aå lårt oss eftersäga denna tolkning. 



Frågan om dessa beskyllningars grund eller grundlös- 

 het är för historien vigtig, emedan den träffar kärnan af Gu- 

 staf III:s historiska mission. 



Att Sverges ställning i Europa närmast före hans tid 

 var ett föremål för medlidandet, ja för åtlöjet, är ett obe- 

 stridligt faktum. Att Gustaf återskänkte sitt rike åtminstone 

 en afglans af dess förra anseende, är det likaså. Men om 

 man också icke kunnat rentaf förneka detta sakförhållande, 

 har man vägrat erkänna, att förändringen var frukten af ett 

 afsigtligt, öfverlagdt och ihärdigt sträfvande att verka den- 

 samma. Kanske rättare: man har saknat tillräckliga histori- 

 ska bevis härför; och illviljans tydning har derföre haft fritt 

 spelrum. 



Gustaf var statsman nog att hålla äfveu sin närmaste 

 omgifning i mörker, der det gällde fäderneslandets väl eller 



