210 



både på land och i stad. Han kunde från Stockholm draga 

 äfven den sista soldaten och ötVeiiemna sin hufvudstads be- 

 vakning åt dess borgerskap, som i 2V2 års tid fortfor att ut- 

 göra dess enda garnison. Den för tiden dryga bevillning, 

 ständerna 1789 åtogo sig för krigets utförande, visar äfven, 

 huru litet de delade Anjalamännens åsigter om det riksför- 

 derfliga i detta Gustafs företag. Men det största beviset, att 

 folket var med konungen, är väl Säkerhetsakten, som han ge- 

 nomdref mot adelns protest och patrioternas ihärdigaste be- 

 mödanden äfven i de ofrälse stånden. Beklagligt nog! men 

 icke utan god grund i händelsernas tvång. En soldatrevolu- 

 tion var detta ingalunda. Man kan tvärtom säga: den syf- 

 tade främst att gifva konungen makt öfver den uppstudsiga 

 hären — eller rättare öfver härbefälet. De våldsama medel 

 han vid den måste använda, hade intet annat militäriskt 

 stöd, än Stockholms beväpnade borgerskaps. Och man tor- 

 de kunna antaga, att det var för krigets, för rikets sjelfstän- 

 dighets skuld, folket villigt lade ökad makt i konungens hand. 



Vi veta, huru mycket bläck, som blifvit ödt på frågan, 

 om Sverge anföll eller var anfallet, om Hastfehr låtit utkläd- 

 da kosacker uppträda eller icke. Hvilka småsaker numera. 

 Den Hastfehr"ska historien synes väl vara apokryfisk. Men 

 andra fullt authentiska skrifvelser från konungen föreligga, i 

 hvilka han på det omsorgsfullaste föreskrifver att icke an- 

 falla, men att föranleda ett anfall. Vid riksdagen 1789 sökte 

 han icke mera dölja, att han företagit kriget af allmänna po- 

 litiska skäl. Redan i deklarationen från Helsingfors den 21 

 Juli 1788 framläggas dessa skäl, så vidt ske kunde. Men 

 hans omsorg vid krigets början, att synas vara anfallen, hade 

 icke sin enda anledning i den förtretliga och i sjelfva ver- 

 ket oförståndiga paragrafen i Regeringsformen, som förbjöd 

 anfallskrig utan Ständernas hörande. 



''''Danskarne förblifva stilla, om de blott kunna säga, att 

 det är Ryssland, som börjat fiendtligheterna.'''' Gustaf hyste 

 denna tro, antagligen grundad på ett erhållet löfte, och han 

 anför upprepadt detta skäl i nyss åberopade skrifvelser. Ef- 

 ter mycken tvekan hade han 1787 besökt Köpenhamn och i 



