Erre a kút melletti fertő pocsolyájából odakiált a torkos 
kacsa : : 
Csak csapra ! 
Csak csapra ! 
A galamb burukkolása megfelel a csöndes örömnek, a 
melyet a gazda érez, mikor pinczéje rendben van; a kacsa 
hápogása megfelel a mohóságnak, melynek nem az okos 
gazdálkodáson, hanem a prédaságon jár az esze. A magyar 
ember eleven esze kétféle embert tükröztet a két különböző 
madár természetében és szavában : a takarékosat és a prédát. 
És mikor a tél a kis barátezinegét az erdőből a gyümöl- 
esösbe szorítja, a kis madár ernyedetlen szorgalommal keres- 
géli eledelét ott, az ágak hónaljában, a kéreg repedésében : 
csupa alvó bogárság az, mely fának, virágnak, gyümölesnek 
kártékony ellensége. Ekkor a kis czinege keresgélés közben 
így szól: 
Nincs, nincs, itt simcs ! 
A mikor pedig mégis csak talál valami iezipiezi alvó 
hernyócskát, petét vagy mást, ekkor ezt mondja : 
Kicsit ér, kicsit ér ! 
De azért csupa szorgalom ! 
Kiül szép sorba az éjjel járó bakcsó, vagy vakvarjú a Tisza 
fövenyesére ; a szava: bak-vak, — bak-vak! A nép értelmet 
ad a madár szavának, mondván, hogy a vakvarjú ekkor ezt 
mondogatja : 
Jakab pap hat vak bak, 
Vadgalamb ül. 
r 
Vagyis, hogy értelmetlen, bolond beszéd. 
v 
És mikor a hideg, zuzmarás tél beköszönt, a kis hegyes- 
