23 
Dicső, dicső, 
Kikelet, kikelet. 
Kivirít, kivirít 
A virág, a virág 
Mind! 
A Te sorsod ez, édes népem; felszáll a Te fohászod is 
a magasba, mert onnan várja kemény munkád az áldást. 
Ime, két madárnak a tanuságtétele. 
Látjuk, hogy alig van a magyar nép élelében szakasz, 
eselekvés, vagy viszony, a melyben lelke nem fordúlna a 
madárhoz : hol teste, hol lelke hasznáért. 
Tavaszkor megszólal a ezinege. Vidám, de intő 15 a szava. 
A szőlősgazda megérti. Azt mondja neki az a kis madár : 
Nyitmi-kék, nyitni-kék, nyitni-kék ! 
A gazda fogja a kapát, kirendeli cselédségét és belefog a 
szőlőnyiításba. De bölcsen tudja ám azt ís, hogy lavaszra 
kelve a kis ezinege szerelemre gerjed s ettől fakad az éneke. 
Ugyanekkor már kering a szőlőben 15 a nedv; ennek élele 
is gerjed: ki kell tehát szabadítani a takaró alól, hogy 
rügybe szökkenhessen. Így találkozik a ezinegemadár és a 
szőlő élete a magyar ember értelmében és hasznára. 
Nem is babona ez, hanem a romlatlan népléleknek tapasz- 
talásból merített bölesesége, mely a kis madár kedvessé 
okosan, eszesen kapcsolja össze a hasznos munkával. 
Es hogy már a ezinegénél vagyunk, hát édes Népem, a 
mint már ráczéloztam is. tisztességtudásod nem mondja a 
nehézfejű felebarátról, hogy ctökfejűs, hanem kiindúl a 
madárfogó ügyességéből, ki jól tudja, hogy a ezinege szereti 
a tökmagot, így a tökből készít kelepezét, ezért mondod 
azután, hogy bizony annak a boldogtalannak 
cCsinegét fogott a feje.) 
[d 
gé [j 
