39 
sága, a mikor a vonulást a természet örök rendje alapjáról 
veszszük ? 
Ha madaraink élelemódját éven át gondosan megvigyáz- 
zuk, hamar reájövünk. hogy kétféle madarunk van. 
Először 15 olyan, a mely sohasem hagyja el a határt ; leg- 
feljebb hogy a havasról a völgybe vonul le, de azért a leg- 
keményebb télen is megmarad egyazon környéken; másod- 
szor van olyan, a mely őszre kelve eltűnik, télen át nem 
látható ; de tavaszkor visszatér. 
De ismét van olyan 15, a mely a messzi éjszakról éppen 
télire vonul le hozzánk, azért, mert akkoron fészkelő helyein, 
messze éjszakon oly irgalmatlan hidegek járják, hogy még 
a kéneső 15 csontkeményre fagy. Ezeknek az északi vándo- 
roknak a mi telünk csupa tavasz ! ! 
Az első sorozatbeli madár az állandó, a második a mi 
költözködőnk, a harmadik pedig nekünk téli vendégünk. 
A legfőbb kérdés immár az, hogy hova megyen télire a ván- 
dormadár ? A felelet röviden és szabatosan adva az, hogy oda 
megyen, a hol nincs oly zordon tél, mint azon a tájon, a 
hová visszatérni, fészkelni és fiasítani szokott, a melyet ősz- 
kor elhagyott. 
És miért vonul arra az enyhébb tájra? Azért, mert télen 
ál csak ott találhatja meg táplálékát. 
De hát, hogyan tudja meg a madár kalendáriom nélkül 
is, mikor kél az idő őszre, mikor tavaszra, mikor meg 
télre? És ha mennie vagy jönnie kell, hogyan ludja, merre 
van dél és illetőleg észak, tehát merre kell tartania ? 
A felelet nagyon egyszerű, mert természetes : a madarak 
olt, a hol tartózkodnak, elborítják az egész területet és a mint 
annak valamely részén oly változás történik, a melynek a 
megélhetésre hatása van, azon a részen az olt élő madarak 
megmozdulnak és indulnak oly legközelebbi tájak felé, a 
melyek életüknek kedveznek. Igen ám, de hogyan tudják 
